(untitled) (Филология, 2026)
Настоящото изследване търси сходните принципи, които визуалното изкуство и литературата използват при изграждането на модели на потоци от трансгресивни желания. Проучването се позовава върху експериментите на Уилям Бъроуз и Анди Уорхол с различни колажни техники и цели да докаже, че за двамата автори колажът е не само метод за създаване на културни алюзии, а предимно средство, което насочва критически поглед към негативни за обществото явления. Колажното конструиране на художествени образи в романа „Голият обяд“ на Бъроуз и в цикъла с репродукции Death and Disaster на Уорхол осъществяват производството на противоречиви желания, сред които смъртта е най-категорично заявена. Независимо от различията при построяването на метафоричния образ на смъртта, Бъроуз и Уорхол разчитат тези желания чрез колажна техника и превръщат творбите си в алегорични модели на човешко страдание. Ако при Уорхол смъртта е визуално де/поетизирана, в романа на Бъроуз тя е болезнена пристрастеност, присъща за всеки художествен образ. Въз основа на направените наблюдения стигам до заключението, че радикалните колажни техники, използвани от Уилям Бъроуз, оперират на множество нива, позволяващи навлизането на противоречиви възприятия – от отвращение до хипнотична обсебеност от смъртта, с което препращат към принципа на „ризомата“. В моделите на Уорхол колажът действа като визуален оксиморон: използван манипулативно, чрез повторяеми изображения и наслагвания, смъртта е пресъздадена като консуматорски продукт – тя може да е красива, но и отблъскваща.