Forum Theologicum Sardicense - ISSN 3033-1811 / 1310-7909 е периодично издание на Богословския факултет при Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Основано е през 1994 г. под заглавието Богословска мисъл с цел да подпомага развитието на академичната област „теология и религия“ в България. Редакционният съвет включва представители на различни университети в България и в чужбина. Изданието излиза два пъти годишно и от самото начало списанието е отворено за специалисти от различни академични области, свързани с богословието и религиознанието.
Настоящата статия предлага сравнителен анализ между древния гностицизъм и съвременното духовно движение, известно като „Ню Ейдж“, с цел да покаже тяхната дълбока доктринална, структурна и светогледна приемственост. Основната теза защитава разбирането, че духовността на Ню Ейдж не представлява принципно ново религиозно явление, а по-скоро модерна интерпретация и трансформация на гностическия парадигматичен модел, приспособен към културния контекст на постмодерното общество. Изследването очертава историческото развитие и основните доктринални характеристики на гностицизма, сред които радикалният дуализъм, концепцията за божествената искра в човека, спасението чрез скрито знание (gnosis), отрицателното отношение към материята и изразеният синкретичен характер. Тези елементи са систематично съпоставени с ключовите принципи на духовността на Ню Ейдж, като безличното разбиране за Бога, самообожествяването, духовната еволюция, прераждането, окултните и езотеричните практики и понятието за „Христово съзнание“. Особено внимание се отделя на манихейството като преходна форма между античния гностицизъм и средновековните дуалистични движения, както и на ролята на теософията и на фигури като Елена Блаватска и Алис Бейли за формирането на идеологията на Ню Ейдж. Статията разглежда също така социокултурните причини за нарастващата популярност на синкретичната духовност в съвременното общество, включително екзистенциалния вакуум, кризата на идентичността, секуларизацията и търсенето на бързи и леснодостъпни форми на „духовно удовлетворение“. В заключение изследването подчертава фундаменталната несъвместимост между християнското разбиране за спасението като дар на Божествената благодат и гностико–нюейдж модела на самоизкупление чрез знание, вътрешно пробуждане и духовни техники.
Авторски права (c) 2025 Tsvetelina Tsekova https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
„НАРОДЕН СЪД“ 1944-1945 И „ВТОРИ НАРОДЕН СЪД“ –1948
На 9 септември 1944 г. България е окупирана от Червената армия и е наложен атеистичен режим, моделиран по образеца на Съветска Русия. Държавните институции бързо са поставени под пълен контрол. Само в рамките на няколко месеца стотици клирици преминават през затворите. По време на т.нар. „Първа вълна“ (9 септември 1944 – 1 февруари 1945) — често определяна като българските „Вартоломееви нощи“ на масови убийства — хиляди хора изчезват без съд и присъда. Но възможно ли е човек действително да бъде „изтрит“ физически? С учредяването на Народния съд на 20 декември 1944 г., чрез Наредба-закон за съдене на виновниците за въвличането на България във световната война срещу съюзените народи и за свързаните с това злодеяния, убийствата, извършени след 9 септември 1944 г., на практика получават привидна законност. Аутодафетата вече служат на нова цел: чрез „законни“ екзекуции, терор, насаждане на страх и систематични репресии да бъде изкоренена и унищожена християнската идентичност на българския народ и неговата принадлежност към Църквата Христова. Богоборческият дух на комунистическата власт не пощадява дори духовенството на Българската православна църква.
Авторски права (c) 2025 Tsvetomir Penkov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Времето, в което живеем, предполага лесен и широк достъп до информация. Това обстоятелство оказва влияние и върху църковния живот. Българската православна църква активно използва медийни канали за предоставяне на информация, свързана с нейната дейност. Това налага правилно разбиране и благоразумно използване на наличните средства за оповестяване на решенията, инициативите и работата на нашата поместна Църква. В този смисъл е необходимо да бъдат разгледани изискванията на Устава на Българската православна църква – Българска патриаршия (Устав на БПЦ–БП) относно правото на информация. Статията предлага анализ на разпоредбите, които изискват публичност на актовете на отделните органи на църковната власт. Акцентът е поставен върху нормативно установеното задължение за публикуване на тези актове. В тази връзка са разгледани няколко примера, които илюстрират осъществяването на правото на информация и начина на неговото функциониране, като същевременно се отбелязват и определени отклонения от законосъобразното упражняване на това право, с оглед на тяхното предотвратяване и своевременно коригиране. Подчертано е и въздействието, което правото на информация — както и неговото пренебрегване — оказва върху организационния живот на БПЦ–БП.
Авторски права (c) 2025 fr. Mihail Mihaylov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Autonomy, autocephaly and Patriarchate – key notions in understanding a centenary
В светлината на честването на стогодишнината на Румънската патриаршия настоящото изследване счита за необходимо да открои ключовите понятия, необходими за разбирането на сложността на това институционално развитие и на неговата роля. В този контекст изследването дефинира понятията автономия, автокефалия, патриаршия и патриарх, като разглежда тяхното историческо значение, функции и променяща се динамика във времето. Опирайки се както на канонични извори, така и на релевантна вторична литература, трудът подхожда към тези теми от историческа, културна и политическа перспектива, като същевременно ги интерпретира като изрази на византийското наследство и като неразделна част от съвременните разбирания за Православието и неговата роля в модерния свят. Централен акцент е поставен върху взаимовръзката между тези понятия, разбрани като етапи в постепенната еволюция на една Църква, оформяна от социални, етнически и териториални реалности, както и от духовната зрелост на нейните предстоятели.
Авторски права (c) 2025 Iuliu-Marius Morariu https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ПРОСОПОГРАФСКИ БЕЛЕЖКИ ВЪРХУ ТЕОДОР II ЛАСКАРИС
Статията разглежда средата на Теодор II Ласкарис (1222–1258), император на Никейската империя, и проследява отражението на семейството, приятелите, учителите и възпитателите му върху по-нататъшния му жизнен път. Чрез систематичен преглед на различните пластове от неговия живот изследването цели да очертае формирането на академичните перспективи относно интелектуалното наследство и политическия образ на Ласкарис. Особено внимание се отделя на основните формиращи фактори и личности — Никифор Влемид, братята Музалони и Михаил Палеолог — и на начина, по който тяхното влияние спомага за оценката на приноса му към интелектуалния живот на Никейската империя, философското му образование и ролята му едновременно като владетел и мислител. Чрез поставянето на тези развиващи се интерпретации в по-широк контекст статията подчертава постепенната трансформация на Теодор II Ласкарис от маргинална историческа фигура в обект на задълбочено и нюансирано научно внимание в съвременните византийски изследвания.
Авторски права (c) 2025 Kiril Galev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ФИЛОСОФСКИЯТ БЕКГРАУНД НА СЪЧИНЕНИЕТО НА СВ. ГРИГОРИЙ НИСИЙСКИ DE HOMINIS OPIFICIO
This article examines the philosophical context in which St Gregory of Nyssa composed his treatise De hominis opificio (“On the Making of Man”) and elucidates the manner in which various ancient schools and authors converge within his theological anthropology. It analyzes the structural dependence upon Plato’s Timaeus, the methodological influence of Aristotle’s concept of akolouthia, and the assimilation of Galenic medical theory. The study further traces the role of Philo of Alexandria in harmonizing the biblical Hexaemeron with Hellenic cosmogony, as well as the distinct notions of “image” and “likeness.” It argues that philosophy functions not as a primary source, but rather as a conceptual background—a cultural matrix through which Gregory articulates the revealed doctrine of the human person as the image and likeness of God. In this way, De hominis opificio emerges as a syncretic yet genuinely original work that reframes classical ideas in the service of theology and exerts a lasting influence upon Christian anthropological thought.
Авторски права (c) 2025 Vladimir Yontchev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ИДЕАЛЪТ ЗА АСКЕТИЧЕСКА ОБЩНОСТ В МОНАШЕСКИТЕ СЪЧИНЕНИЯ НА СВ. ВАСИЛИЙ ВЕЛИКИ
Настоящото изследване разглежда идеала за аскетическата общност (adelphotēs) в монашеските съчинения на св. Василий Велики, известни под общото название Аскетика. В неговия център стои въпросът за начина, по който Василий мисли човешката личност в общността, вътрешната организация на тази общност и нейното отношение както към Църквата, така и към света. Първата част се спира на сложната текстова история на Аскетиката, като защитава тезата, че антологията, изпратена до понтийските общности, представлява последната авторска редакция на Василий. Втората част изяснява василиевата антропология, според която „образът“ е даден, а „подобието“ е цел, която трябва да бъде постигната чрез аскетически подвиг в общността. Ключовите понятия mnēmē („памет“) и diathesis („настройка“, „разположение“) са представени като взаимосвързани динамизми, чрез които човешката личност се уподобява на Бога. Това води до извода, че спасението не е индивидуално начинание, а плод на общностния живот, живян в любов и в eutaxia („добър ред“). Третата част анализира вътрешната структура на аскетическата общност, включително подреденото, но съвместно съжителство на мъже и жени, ролята на предстоятеля и механизмите, чрез които властта се наблюдава и коригира. Показано е, че властта в общността е мислена теоцентрично, никога не е абсолютна и постоянно подлежи на разпознаване и проверка според божествените заповеди. Изследването демонстрира, че за св. Василий аскетическата общност не е просто монашеска институция, а образ на обновената апостолска община — модел за цялата Църква и път към възстановяването на първоначалното единство на християнския живот.
Авторски права (c) 2025 Kalin Angelov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Рецензия: Morarius, Iuliu-Marius. Ecumenism, Primacy, Authority, and Love. Faces of a Complex Theological Reality
This review examines the monograph Ecumenism, Primacy, Authority and Love: Faces of a Complex Theological Reality by Archimandrite Maxim (Iuliu-Marius Morariu), a scholar with doctorates in theology and social sciences, extensive publications, and pastoral experience in the Romanian Orthodox Diocese of Canada. The book, structured as an anthology of interrelated studies, addresses primacy and conciliarity in Orthodox–Catholic dialogue, challenges of church life in the diaspora, ethnophyletism, and historical case studies such as the Legionary Movement and church–state relations under communism. The review commends the work’s breadth and integration of pastoral insight, while noting the need for a clearer Christocentric grounding of its universalist vision.
Авторски права (c) 2025 Theodor Avramov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
РЕЛИГИОЗНОТО ОБРАЗОВАНИЕ СПОРЕД ПРОФ. ХРИСТО ДИМИТРОВ И СЪСТОЯНИЕТО МУ ДНЕС
Проф. протопрезвитер Христо Димитров, приснопаметни (†1973), е титулярен професор, един от основателите на Богословския факултет в София и плодотворен автор в областта на практическото богословие, сред чиито направления особено място заема религиозното образование. Неговите изследвания и дългогодишни усилия през десетилетията на миналия век представят неговата визия и разбиране за това как да се формулира религиозното образование в православен контекст, както и как следва да се преподава. Настоящото изследване се съсредоточава върху ключови аспекти от неговата мисъл и научна дейност, използвайки ги като модел за оценяване на съвременните проблеми, пред които е изправено религиозното образование в България, включително най-новите му развития и предложените изменения в основния закон за образованието.
Авторски права (c) 2025 Ivaylo Vasilev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ЛИЧНОСТТА И ДОМОСТРОИТЕЛСТВОТО: ЕДИН ПОГЛЕД КЪМ БОГОСЛОВИЕТО НА ПРОТ. ГЕОРГИ ФЛОРОВСКИ
Настоящото изследване анализира богословието на личността у о. Георги Флоровски като херменевтичен ключ към Божественото домостроителство, с особен акцент върху Сътворението, Грехопадението, Изкуплението, Въплъщението и Мариологията. Твърди се, че личността, сътворена като енергия на любовта и като „повече от битие“, се изкривява от злото, разбрано като деперсонализирана личностна дейност. Затова спасението включва повторното оперсоняване на човешката природа чрез ипостасната Любов на Христос, която свързва богословието на волята с богословието на любовта. Мариологията се разкрива като антропология на светостта и съборността, при която свободното съгласие на Пресвета Богородица поставя условието за Въплъщението. Ипостасното навлизане на предвечния Син в човешкия живот възстановява богопрославената личностна реалност, установявайки личността като централен ключ за разбиране на събитията от историята на спасението.
Авторски права (c) 2025 Roussina Torosyan https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ТЕОДОР II ЛАСКАРИС В СВЕТОВНАТА ИСТОРИОГРАФИЯ XIX – XXI ВЕК
Статията разглежда литературните и философските трудове на Теодор II Ласкарис (1222–1258), император на Никейската империя, и проследява тяхната рецепция и интерпретация в международната историография от XIX до XXI век. Чрез систематичен преглед на научни изследвания, създадени през последните 170 години — включително трудовете на Димитър Ангелов, Христос Криконис, София Георгиопулу и други — изследването цели да очертае развитието на академичните възгледи за интелектуалното наследство и политическия образ на Ласкарис. Особено внимание се отделя на това как различни историографски традиции — византийската, западноевропейската и съвременната гръцка — оценяват неговия принос към интелектуалния живот на Никейската империя, философското му образование и ролята му едновременно като владетел и мислител. Чрез поставянето на тези променящи се интерпретации в по-широк контекст, статията подчертава постепенната трансформация на Теодор II Ласкарис от маргинална историческа фигура в обект на задълбочено научно внимание в съвременните византийски изследвания.
КЪМ ЕДНА ПРАКТИЧЕСКА ХРИСТОЛОГИЯ: СВ. НИКОЛАЙ КАВАСИЛА И ТОМА КЕМПИЙСКИ
Настоящото изследване поставя в диалог двама духовни автори от късното Средновековие - св. Николай Кавасила (1319–1392) и Томас а Кемпис (1380–1471), представители съответно на източната исихастка традиция и западното движение Devotio Moderna. Макар да се намират в различни културни и църковни контексти, и двамата споделят убеждението, че животът в Христос представлява централното ядро на християнското битие. Кавасила основава своята визия върху тайнствата, чрез които вярващият се съединява истински с Христос и участва в Божествените енергии. Томас, от своя страна, подчертава вътрешния живот — смирение, послушание и подражание на Кръста Христов — като път за присвояване на благодатта. В сравнителен план техните учения се оказват не взаимно изключващи се, а взаимно допълващи се: тайнственото участие при Кавасила и вътрешното преобразяване при Томас заедно предлагат модел на практическа христология, която обединява обективните и субективните измерения на християнския живот. Този синтез носи значим екуменически потенциал и разкрива нови хоризонти за по-дълбоко взаимно разбиране между Изтока и Запада.
Авторски права (c) 2025 Ioannis Kaminis https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
РЪКОПИСИ, ПРЕВОДИ И ПЕЧАТНИ ИЗДАНИЯ НА DE HOMINIS OPIFICIO НА СВ. ГРИГОРИЙ НИСИЙСКИ
По-голямата част от съчиненията на св. Григорий Нисийски са издадени в критични издания на гръцкия текст в поредицата Grigorii Nysseni opera, прочута със своята прецизност. Текстът, най-широко познат и четен под традиционното заглавие De hominis opificio, е също така най-популярното и най-често преписвано негово произведение, но до неотдавна липсваше модерно критично издание. Изтъкнатият учен Джон Бер вече публикува ново критично издание на гръцкия текст с английски превод. В него Бер поставя под въпрос традиционното заглавие, приписвано на този трактат, съставен през 379 г., и предлага алтернативно. Настоящата статия разглежда ръкописите, ранните печатни издания и преводите на съчинението на Григорий, за да оцени основанията за промяна на заглавието. Авторът аргументира конкретен български превод на новопреложеното гръцко заглавие и излага мотивите, които подкрепят този избор.
ВЛИЯНИЕТО НА ЖЕНИТЕ В МОНАШЕСКОТО ДВИЖЕНИЕ НА IV ВEK СПОРЕД БЛАЖ. ЙЕРОНИМ
Изследването разглежда ролята на християнските жени-клиентки (меценатки) в развитието на монашеското движение през IV век въз основа на писмата и дейността на св. Йероним. Авторът показва, че аристократки като св. Паула, св. Марцела и св. Мелания Старша играят решаваща роля чрез своето богатство, покровителство и духовно наставничество. Те подпомагат изграждането на манастири, поддържат литературната работа на Йероним и улесняват пренасянето на аскетизма от Рим към Витлеем и Йерусалим. Анализът подчертава взаимодействието между пол, власт и религиозна практика, като показва как елитните жени се превръщат в ключови посредници при популяризирането на „ангелския живот“ и при утвърждаването на клира в целомъдрие. Въпреки културните ограничения, тяхната подкрепа и духовен авторитет разкриват, че ранното християнско монашество е немислимо без активното участие на жените.
Авторски права (c) 2025 Rebecca Ruth Faber https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Българската православна църква в диалога между православни и старокатолици през втората половина на ХХ век
След първата всеправославна конференция на остров Родос (1961 г.) отношенията между Православната църква и Старокатолическата църква започват все по-активно да се развиват и укрепват, като Българската православна църква (БПЦ) играе значима роля в този процес. Тя има утвърдена традиция в това направление, положена още от трудовете на проф. протопрезвитер Стефан Цанков в периода между двете световни войни. Неговото дело е продължено от други богослови, които представляват БПЦ в преговорите със старокатолиците относно евентуално обединение, водени в различни форуми. Между 60-те и 80-те години на ХХ век тези преговори са особено интензивни. Въпреки всички усилия и активност, диалогът със старокатолиците не довежда до желаното обединение. Напротив, различията продължават да съществуват и дори могат да се задълбочат. Въпреки това надеждата за обединение между православни и старокатолици остава жива и до днес. За това свидетелства работната група, създадена с тази цел от Вселенската патриаршия и Архиепископията на Утрехт, чиято задача е да придаде нов тласък на дискусията относно евентуалното обединение.
Авторски права (c) 2024 Ivan Yovtchev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
В Рим на IV век се случило странно събитие. Шепот и слухове за новаторство се разпространили, когато Йероним, странстващ учен, изнесъл лекции за свой покровител в дворец на Авентин. Това, което било шокиращо, е че студентите през 382–385 г. били жени. Марчела, която ръководела рецитации на Псалми на еврейски, била активна преди пристигането на Йероним, както сутрин, така и вечер. Тя се изправила, за да укори неговата арогантност пред римското духовенство. Марчела играе и не периферна роля в аскетически спор в Рим през 390-те години относно трудовете на Ориген. Настоящата статия очертава матрицата на библейското изучаване, образованието и пола, поставяйки въпроса за тенденциите на IV век.
Авторски права (c) 2024 Rebecca Ruth Faber https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
СБЛЪСЪКЪТ НА ХРИСТИЯНСТВОТО С КОНЦЕПЦИЯТА ЗА ГЕНИЯ В РИМСКОТО ОБЩЕСТВО
Настоящото изследване предлага критически преглед на сложния конфликт между ранното християнство и римското разбиране за Гений — основополагаща духовна и идеологическа категория, проникваща в социалната, религиозната и политическата тъкан на римския свят. Традиционно възприеман като закрилящ дух, който покровителства отделния човек, семейството и институциите, Геният намира най-силния си политически израз в култа към Гения на императора (Genius Augusti), служещ за легитимиране и утвърждаване на императорската власт и гражданската вярност. С появата и разрастването на християнството тази дълговековна традиция е поставена под все по-остра критика и отхвърляне. Християнският монотеизъм, със своята изключителна преданост към единия истински Бог, се оказва в пряко противоречие с почитането на духовни посредници като Гения, което води до значителни религиозни, социални и политически напрежения. Тези противоречия се проявяват както в обществените ритуали, така и в частния живот, като допринасят за по-широки модели на културна и идеологическа трансформация през късната античност. Изследването разглежда тези пресичащи се динамики, анализирайки как съпротивата на християните срещу култа към Гения не само отразява техните богословски убеждения, но и се превръща в катализатор за преосмисляне на римската идентичност, власт и религиозно пространство. През тази призма трудът хвърля светлина върху променящите се очертания на императорската идеология и върху дълбоката културна преориентация, белязала прехода от класическото езичество към християнизирана империя.
Авторски права (c) 2024 Stoycho Staykov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
НЯКОИ БЕЛЕЖКИ КЪМ НЕЯСНОТИТЕ В БИОГРАФИЯТА НА СВ. ГРИГОРИЙ НИСИЙСКИ
Свети Григорий Нисийски остава една от най-мистериозните фигури сред Отците на Църквата. Макар че до нас са достигнали множество сведения за неговия живот, те са изпълнени с неясноти, които оставят обширно поле за догадки. Богословската наука от XVII до XIX век често представя Григорий като съзерцателен мислител, неподходящ за светска ангажираност и склонен да предпочита спокойствието пред действието — твърдения, които често са изказвани без твърда доказателствена основа. Настоящата статия преосмисля такива представи на фона на биографични материали, които свидетелстват за един много по-сложен, бурен и понякога противоречив живот. Тя поставя въпроса дали доминиращият образ на Григорий, разпространяван през този период, е представлявал интерпретативна стратегия, целяща да хармонизира очевидните противоречия в неговия живот и поведение — противоречия, които се сблъскват с тогавашните очаквания за святост.
Авторски права (c) 2024 Vladimir Iontchev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ИЗПОВЕДТА И ДУШЕПАСТИРСТВОТО В ЕД-НОИМЕННОТО ПАСТОРОЛОГИЧЕСКО ИЗ-СЛЕДВАНЕ НА ПРОТ. ХРИСТО ДИМИТРОВ
Петдесет години след кончината на забележителния професор по пастирско богословие проф. протопрезвитер Христо Димитров се вглеждаме в неговото учение за изповедта и духовното ръководство, за да извлечем бисерите и същината на неговото дело: неговия мистагогичен подход към тайнствата на Църквата, както и апологетичните му приноси. Отец Христо Димитров е един от първите и най-плодотворни професори на Богословския факултет в София, а неговото наследство е знаково, като се има предвид трайното му присъствие в учебните програми на практическите богословски дисциплини в българската богословска школа и до днес.
Авторски права (c) 2024 Ivaylo Vasilev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
БИОГРАФИЧНИ ДАННИ ЗА ФИЛИПОПОЛСКИЯ (ПЛОВДИВСКИ) МИТРОПОЛИТ НИКИФОР (1824 – 1850)
И гражданската, и църковната история съдържат личности и събития, които понякога остават пренебрегнати — било защото се смятат за незначителни и недостойни за сериозно научно внимание и затова се споменават само при крайна необходимост, било защото наличните източници са толкова оскъдни, че изглежда почти невъзможно да се каже или напише нещо смислено за тях. И двете предпоставки обаче са погрешни. Всеки човек оставя следа — било като плодоносен принос за обществото, било като рана върху неговото тяло. Когато такава следа съществува, тя трябва да бъде документирана, запомнена и изследвана, защото историята е най-големият учител на човечеството, макар че хората често се оказват неговите най-лоши ученици. С усърдие и любознателност дори едно-единствено изображение, писмо или кратка бележка може да послужи като отправна точка за разкриването на един човешки живот — или дори на цяла епоха. В случая с Никифор, митрополит Филипополски (Пловдивски) в периода от 1824 до 1850 г., предизвикателството не е оскъдността на сведения за неговия живот и служение, а по-скоро тяхната разпокъсаност и разнообразие. Подходът към тези източници е подобен на решаването на сложен пъзел — такъв, който, въпреки необходимото време, в крайна сметка разкрива нова перспектива към един дълбоко емоционален и преобразяващ период: XIX век — време с огромно значение не само за България и Османската империя, но и за цяла Европа.
Авторски права (c) 2024 Emil Paralingov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ПРАВОСЛАВЕН ПАСТИРСКИ ПОДХОД В ГРИЖАТА КЪМ ХОРА СЪС ЗАВИСИМОСТИ И ТЕХНИТЕ СЕМЕЙСТВА (някои класически постановки)
Статията изследва връзката между характера на семейните отношения и изпадането в зависимост към психоактивни вещества, разглеждайки темата както от пастирска православна, така и от психологическа перспектива. Дисфункционалните семейни отношения са основна причина за изпадането в зависимост. В труда се анализират редица съвременни семейни проблеми чрез подхода на съвременното православно богословие и психотерапия, за да се разкрият техните духовни измерения и да се подкрепят някои ключови елементи от православния пастирски и литургичен подход за подпомагане на зависимите. Отличителна черта на този подход е осигуряването на духовна подкрепа както на зависимия, така и на неговите близки.
Авторски права (c) 2024 Georgi Fotakiev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ДУХОВНОТО КАТО ОСНОВНА АНТРОПОЛОГИЧНА ПРЕДПОСТАВКА НА ЛОГОТЕРАПИЯТА
Настоящата статия има за цел да изследва основната рамка на духовното измерение като фундаментална антропологична предпоставка на логотерапията, подчертавайки неговата ключова роля в преодоляването на материалистичните и редукционистки ограничения на конвенционалните психологически парадигми. Анализът разглежда сърцевинните аспекти на духовното измерение, включително неговата същност, обхват и лежащите в основата му философски принципи, които го определят.
Авторски права (c) 2024 Maya Hristova https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
СВЕЩ. МИХАИЛ АПОСТОЛОВ – ИЗПОВЕДНИКЪТ ОТ С. ОВЧАРИ (АРХИМАНДРИТ МАКАРИЙ)
На 9 септември 1944 г. България е окупирана от Червената армия и е въведен атеистичен режим, подобен на този в Русия. За кратко време всички държавни институции са завзети. Антирелигиозната политика не подминава и Българската православна църква. В рамките на няколко месеца стотици духовници преминават през затворите, а мнозина са убити без съд и присъда по време на т. нар. Народен съд. Един от тези страдалци за вярата е свещеник Михаил Апостолов, осъден на смърт чрез разстрел.
Авторски права (c) 2024 Tsvetomir Penkov https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ТВОРЕНИЕ И ЛИЧНОСТ В БОГОСЛОВИЕТО НА ПРОТ. ГЕОРГИ ФЛОРОВСКИ
Авторът се стреми да изгради синтез в рамките на по-широката богословска система на прот. Георги Флоровски относно неговото разбиране за личността и творчеството като задача и дълг на човека. След като се очертае по-широкият богословски контекст на въпроса, се предлага и друг подход — да се изведе контекстуализация на богословието на личността в рамките на еклисиологичното разбиране на Флоровски, но без да се навлиза в последвалите дебати и разработки на неговите ученици.
Авторски права (c) 2024 Roussina Totorysan https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
ПРИНОСЪТ НА ПРОФ. ПРОТ. ХРИСТО ДИМИТРОВ В УСИЛИЯТА НА БПЦ ЗА ПРОВЕЖДАНЕ НА РЕЛИГИОЗНА ПРОСВЕТА СРЕД ДЕЦА И МЛАДЕЖИ В ПЕРИОДА 1944-1948 Г.
Статията представя усилията на Българската православна църква да се противопостави на атеистичната власт, която през 1944 г. премахва вероучението от българските училища. Проф. Христо Димитров предлага различни варианти за осигуряване на религиозно обучение за деца и младежи в този период от българската история. В хронологичен ред са разгледани различните възможности за религиозно възпитание в училище и извън него, които проф. Димитров излага — по-активното участие на Българската православна църква в религиозното образование на децата и включването на свещеници в образователния процес.
Авторски права (c) 2024 Polina Spirova https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
АРХИМ. Д-Р ИРИНЕЙ ПОП КОНСТАНТИНОВ – ЕДИН МАЛКО ПОЗНАТ СВИДЕТЕЛ ЗА ХРИСТОВАТА ВЯРА
По темата са написани редица статии, излъчени са няколко документални филма за Архимандрит Иринеj, но това все още не е достатъчно. Първо, идеята за написването на този скромен принос по въпроса възникна по време на проучването на архивите в Комисията по записи. Намерените там документи ми дадоха възможност да попълня липсващото парче от пъзела. Някои от документите все още са недостъпни. На второ място, вероятно основната причина за написването на статията е да се съхрани живата памет.
ПСИХОЛОГИЧЕСКИ АСПЕКТИ НА ИЗПОВЕДТА СПОРЕД ТВОРЧЕСТВОТО НА ПРОФ. ПРОТОЙЕРЕЙ ХРИСТО ДИМИТРОВ
Целта на настоящото изследване е да разгледа психологическите измерения на тайнството изповед, задълбочено анализирани от проф. Христо Димитров. Неговото внимание е съсредоточено особено върху третия дял на труда му „Частно душелечение – душеводително пастирско попечителство“, където той разглежда сложната взаимовръзка между изповедта, личното духовно изцеление и пастирското ръководство. Димитров не се ограничава само до богословските и догматическите аспекти на изповедта, но подчертава и нейното дълбоко психологическо въздействие върху каещия се, акцентирайки върху вътрешната преобразяваща сила, облекчението и нравственото обновление, които тайнството носи. Освен това неговото изследване хвърля светлина върху пастирската роля на изповедника, който трябва да умее да съчетава духовните и психологическите измерения при ръководството на вярващите към покаяние и примирение. Той изследва как актът на изповедта влияе върху емоционалното и психическото състояние на християнина, като обръща внимание на чувствата на вина, разкаяние и накрая — духовно освобождение. Подчертавайки терапевтичния потенциал на изповедта, трудът на Димитров допринася за по-дълбокото разбиране на тайнството не само като религиозно задължение, но и като съществен елемент за личното психологическо благополучие и духовен растеж.
ХРОНОЛОГИЯ НА БОГОСЛОВСКОТО ТВОРЧЕСТВО НА ТЕОДОР II ЛАСКАРИС
Статията изследва богословските съчинения на Теодор II Ласкарис (1222–1258), император на Никея, и тяхното хронологично развитие в интелектуалния и политически контекст на Византия през XIII век. С особен акцент върху неговото основно полемично съчинение Осем слова срещу латините, изследването поставя богословските му аргументи в по-широкия контекст на византийско-латинските отношения, църковното учение и имперската идеология. Опирайки се на трудовете на Димитър Ангелов, Христос Криконис и София Георгиопулу, статията преосмисля съществуващите научни позиции относно датирането на текстовете на Ласкарис и предлага усъвършенствана хронология, основана на текстови анализ, исторически събития и ръкописни свидетелства. Изследването подчертава богословския принос на Теодор II като учен-император, отразяващ едновременно неговите лични убеждения и политическите необходимости на неговото управление.
Авторски права (c) 2024 Cyril Galev https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Румънската православна църква и икуменизмът – обзор
Въпреки че заедно с всички останали източноправославни църкви е била поканена да се присъедини към Световния съвет на църквите още през 1948 г., Румънската православна църква влиза в Движението по-късно — през 1961 г., заедно с всички други църкви от комунистическите страни. Тяхното присъствие дори променя устава на ССЦ, който от този момент придобива триадологичен характер. Все пак историята на пътя на Румънската православна църква в икуменическото поле започва по-рано — с конференциите на Натан Сьодерблом. Изхождайки от тези факти, в настоящото изследване ще се опитаме да видим кои са основните аспекти, които определят нейната роля в икуменическото движение, и кои са нейните най-значими приноси. Богослови като о. Йоан Бриа, участвал в комисията „Вяра и устройство“ на ССЦ, или о. Думитру Станилоае, наскоро канонизиран от своята Църква, свидетелстват за дълбока загриженост и искрена отдаденост в икуменическото поклонничество. Също така, започвайки от своята дейност като преподавател в Икуменическия институт в Женева (1980–1988), Дан-Илие Чоботеа — днешният патриарх Даниил — има важно слово и принос в тази област.
Авторски права (c) 2024 Iuliu-Marius Morariu https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0
Изградена в противопоставяне на пелагианската ерес, Августиновата доктрина за свободната воля на човека и Божията благодат поражда — както приживе на мислителя, така и в следващите векове — немалко противоречия и обвинения в предопределение, не само в църковните, но и във философските среди. Някои богослови обвиняват Августин, че е заел диаметрално противоположна позиция в контекста на догматическия спор с пелагианството — учение, което акцентира върху действителната самоценност на човешкото съществуване и върху способността на човека да постигне доброто самостоятелно (независимо) и със собствени сили. Обвиняван, че стига до крайността да пренебрегва свободата на човешката воля за сметка на благодатта и божественото предопределение — за да осигури спасение за едни и възмездие за други, — той е възприеман като предтеча на Калвиновата доктрина за предопределението, за която мнозина смятат, че именно Августин е проправил пътя. Дали неговата мисъл наистина оправдава подобни оценки и защо толкова много хора се спъват в нея, без да отчитат контекста, в който възниква и се развива неговото учение за свободата и благодатта, от една страна, и неговата по същество динамична структура, от друга?
Авторски права (c) 2024 Dimitria Cherneva https://creativecommons.org/licenses/by-nc/4.0