Colloquia Comparativa Litterarum публикува проучвания по Сравнително литературознание. Акцентите са върху Европейските литератури, в частност върху балканистична проблематика, главно за периода от XVIII век до днес.
Софийски университет "Св. Климент Охридски", Факултет по славянски филологии
This license enables reusers to distribute, remix, adapt, and build upon the material in any medium or format for noncommercial purposes only, and only so long as attribution is given to the creator. CC BY-NC includes the following elements: BY: credit must be given to the creator. NC: Only noncommercial uses of the work are permitted.
Литературни или културологични сравнения?
За сборника: Пътища и пътеки на европеизма на Балканите. Научни изследвания в чест на 50-годишнината от основаването на Института за балканистика с Център по тракология. Съставители Антоанета Балчева, Йорданка Бибина; Предговор и редакция Антоанета Балчева. София, ИБ&ЦТ, Изд. „Фабер“, 2014, 422 с.
Авторски права (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
За монографията: Владимир Трендафилов. Употребите на британския ментор: рецепцията на Чарлс Дикенс в България. Издателство „Колибри“, 2015, 392 с.
За сборника: Наръчник по Сравнително литературознание, Световни литератури и Сравнителни културни изследвания.
За сборника: Мигриращи култури и социални практики, посветен на 10-годишнината от основаването на Академичния кръг по Сравнително литературознание. Съставител Румяна Л. Станчева. Редакционна колегия Николай Аретов, Огнян Ковачев, Румяна Л. Станчева. Библиотека Голямото вписване. София, Университетско издателство „Св. Кл. Охридски”, Издателски център „Боян Пенев”, 2013, 353 с.
Статията тръгва от съвременната политическа ситуация във Великобритания, от съпротивата срещу приемането на имигранти от бившите „източноевропейски“ страни. Ситуацията изглежда странно позната; оказва се, че отказът да възприемеш „другия“ като свой има прецедент в един от най-ранните пътеписи за България, написани от английски пътешественици. Представен е сравнително подробно и самият пътепис: Residence in Bulgaria; or Notes on the resources and administration of Turkey: The Condition and character, manners, custom, and language of the Christian and Mussulman populations, with reference to the Eastern Question; негови автори са Станислас Сейнт Клер, пенсиониран капитан, и Чарлс Брофи. Втората част на статията прави типологическа съпоставка на културната ситуация с едно явление от началото на XXI век: романи върху комунистическото минало на България, създадени и публикувани най-напред в чужбина от български писатели имигранти. Изводите са направени с методологията на съвременните постколониални изследвания.
Les contes folkloriques dans la dramaturgie symboliste
The paper examines the selection, structuring and dramatic rendition of the fairy tale plots in the Francophone and the Slavic symbolist dramas, to point out their typological resemblances and inner richness. The study finds out that rewriting the magic stories and their syncretic approach characterize both theatres and mark out their similitudes. However, the Francophone symbolists attempt to intensify the universal and mystical meaning of the folktales. On the other hand, the Slavic authors insert some national and parodic trends in their plays, strengthen the art synthesis and anticipate, in that way, the dramatic experiments in the European vanguards.
Torn by ideological and identity stresses (existential ruptures in posse et in esse), Trieste has lived the European tensions looking for an impossible balance between the Austro-Hungarian cosmopolitanism and the affirmation of national cultures. With an application of the centre/margin paradigm, we intend to consider the role of the peripheral literature of this city – namely, the role of the literature of its ethnic minorities, especially the literary production of the Slovene minority. The work of Boris Pahor will help us to particularize the subject of this essay, which aims to grasp the "differential fact" expressing the singularity of the comparative approach.
Музеят – начини на употреба в два балкански романа
Статията разглежда възможната концепция за музея в литературата – „музей” не само като метафора, а като специфичен тип роман. Това е опит да се проследят възможните пресрещания (или начини на употреба) между два балкански романа – историческия музей на Дубравка Угрешич и литературния харем на Елиф Шафак. Изследователският фокус е в непрестанното изследване и търсене на човешката многоликост и човешката цялостност. В автобиографичния си роман Черно мляко Елиф Шафак се опитва да „уреди” собствен литературен музей. В него тя успява да събере писателки като Зелда Фицджералд, Силвия Плат, Севги Сойсал, Халиде Едип, Айн Ранд... В Музеят на безусловната капитулация Дубравка Угрешич е съумяла да събере, консервира и покаже (без привидна връзка) фрагментите/снимките/книгите от своята собствена биография като своеобразен роман-музей.
Thomas Mann dealt with the topic of Europe on several levels: literary, theoretically and in the course of time. In his novel The Magic Mountain, the – symbolically speaking – “sick Europe” is meeting in a Swiss sanatorium. André Gide, who is like Thomas Mann a European in spirit, commented on Mann’s essay “Achtung, Europa!” (1936) with these words: “Mann reste […] un humaniste dans le sens le plus plein du mot.” Hans-Magnus Enzensberger – poet and critical observer of European developments – counters this humanistic idea of Europe with a new concept in, among other texts, “Eurozentrismus wider Willen” and Ach Europa (Europe, Europe: Forays Into a Continent), which can be considered a mixture of essay and literary travelogue. Enzensberger opposes the political and economic attempts at harmonization imposed from Brussels and emphasizes the cultural distinctions of each individual European country. Linked to this commitment to alterity is a postmodern concept, which at the same time questions the grown humanistic discourse on Europe.
Техническият прогрес и метаморфозите на европейските пространства през XIX век
L’article s’attache à deux aspects particuliers concernant les métamorphoses de l’espace en Europe au cours du XIXe siècle: celui de l’espace urbain nocturne sous l’empire des nouvelles techniques d’éclairage, ensuite la conscience de la globalisation des espaces culturels qui est en train de naître à l’exemple de Théophile Gautier qui en attribue la cause au développement des moyens de communication.
Големи истории, малки литератури и световни автори
В статията си „Големи истории, малки литератури и световни автори“ Тео Д’хаен разглежда как идеята за световна литература е направила невероятно завръщане в литературните изследвания. Важна характеристика на това нейно възраждане е повишеният интерес от „световна гледна точка“ към литератури, които досега са били сравнително малко изучавани извън дисциплинарните си рамки, особено когато става въпрос за някои „големи“ литератури, сред които са китайската, японската, арабската и различни индоезични литератури. По този начин тези литератури се присъединяват към това, което по принцип се е смятало за „Европейска“ световна литература. Колкото и положителна да е тази стъпка, всъщност тя прикрива все по- задълбочаващото се периферизиране на редица „по-малки“ литератури, между които и много европейски. Следователно световната литература в този си нов образ само вдига летвата за подобни „малки“ литератури или алтернативно ги променя според образа и интереса на няколкото „големи“ литератури, които се считат за достойни да бъдат включени в „новата“ световна литература.
Електронни списания, престиж и икономически аспекти в издаването на научни списания
В статията си „Електронни списания, престиж и икономически аспекти в издаването на научни списания“ Стивън Тотоси де Запетнек и Джошуа Джиа обсъждат съвременното състояние на издателския бранш на академичните списания. Съвременното състояние на отрасъла представлява олигополен, двойно кредитиран модел, в който учените произвеждат продукта си безплатно, само за да могат издателите да получат значителни маржове на печалбата, продавайки този продукт обратно на учените. Издателите могат да постъпват по този начин поради липсата на ценова гъвкавост и слабата способност за преговори на основния им потребител, университетските библиотеки. Способността на издателите да увеличават цените се поддържа също и от това, което авторите наричат „ефект на мултиплицирания престиж“ и „изтласкващ ефект на престижа“, с което обозначават тенденцията библиотеките да орязват откупките от малките издатели, докато големите издатели повишават цените, тъй като големите издатели са по-престижни. Към днешна дата използването на електронните списания не е променило този основен модел. Тотоси де Зепетнек и Джиа твърдят, че за да се стигне до един по-справедлив модел на управление на знанието, който позволява глобалното разпространение на знанието и се противопоставя на „колониализма на знанието“, е необходима промяна в отношението и практиките не само на издателите, но и на учените. Когато схващанията се променят и електронните списания получат престиж, електронното публикуване на научни изследвания ще замести или поне ще стане равнопоставено на престижа на печатните издания.
Статията проследява навлизането на теоретичния феминизъм в България през 90-те години на XX век – отначало като доминиращо влияние на френската школа, наречена gynesis, а след това, вече в началото на новия век, като преобладаваща ориентация към англоезичната традиция на гинокритиката. Изведени са паралели с други балкански литератури и са очертани някои проблеми, свързани с възможността да се обособи самостоятелна история на литературата, създадена от жени. След като очертава в най-общи линии явлението „женско писане“ от втората половина на 90-те години, изследването се фокусира върху отношенията между „женската литература“ и канона. В последната част на статията е разработен въпросът за онези подходи, които биха създали алтернатива на традиционната, андроцентрично ориентирана и йерархично структурирана литературна история. Представени са три модела на „женска“ литературна история – и трите с техните предимства, но и с техните недостатъци.
история на женската литература в България
A riddle wrapped in a mystery inside an enigma
Тази статия разглежда широко разпространеното убеждение, че значителната колекция от текстове, позната като Библия, е по своята същност „измамна“. Това означава, че Библията вероятно не казва какво „наистина“ се случва в древния свят. Истината, следователно, трябва да се търси зад или под повърхността на текста (трябва да се вземат предвид пространствените метафори). Истинската история тук може да бъде открита посредством археология или четене на текста срещу самия него. Този подход може да бъде характеризиран като модернистичен „дълбинен модел“, в който повърхността се опитва да скрие истината, докато истината сама по себе си трябва да бъде открита чрез заобикаляне на текстовата повърхност. Това остава доминиращ подход в библейската критика. Въпреки това той не може да бъде разбран без по-ранни и в някои случаи все още актуални предположения, отнасящи се до реалистичната природа на текста. В този случай текстът отразява по сравнително достоверен начин контекста, ако не и идеологическите убеждения и позиции на предполагаемите автори. Модернистични „дълбинни модели“ могат тогава да бъдат разглеждани като опити да се отговори на реалистичните предположения. Третият момент би могъл да се нарече „постмодерен“: в този случай дистанцията между повърхност и дълбочина е поставена под съмнение, така че различните възможности стават равнопоставени конкуренти за доминиращата позиция. Това води до изместване на идеята за единствена истинност на текста, характерна черта както за реалистичните, така и за модернистичните предположения, към разбирането за множество претенции за истинност – не като относителни, а като абсолютни, допускащи други абсолютни. Аргументът подчертава, че тези подходи трябва да се разглеждат по-скоро като диалектически свързани, отколкото като взаимно изключващи се.
Как да компенсираме загубата на красивото?
This article examines Southeast-European stories and novels, where for the first time a rejection of the Beautiful in favour of scientific perception can be observed: "Dimo the Orderly" by Gheorghi P. Stamatov (1869-1942), "Parasites" by Barbu Delavrancea (1858-1918), "Rich and Poor" by Grigorios Xenopoulos (1867-1951) are compared with Emile Zola’s (1840-1902) "Nana". These similar themes and topics (the class division of society, the interest in the poor, heredity, pathology, symbolized by money, illness, and death) provide arguments in order to emphasize the existence of a common "system of European values" in a much broader perimeter than that of Western literatures. Thanks to the ideas of literary Naturalism, the materialistic view of life, scientifically legitimized during the Nineteenth century, obtained the credibility to be seen as a literary value. From a literary perspective, we are faced with an objective position of the narrator, adopted by writers (at the expense of the Beautiful, considered until that point as an intrinsic aesthetic value and essential to the art). This article applied the Triangular Pattern, introduced by the author, which implies a constant referring to the phenomena common to European literatures and does not recommend that scholars remain incarcerated within the study of parallels between Southeast-European literatures.
materialistic perception as a criterion of literary value
triangular pattern in Comparative Literature
This paper examines Corsican and Romanian traditions of mountainous shepherds in the context of the magic quest for milk. This quest is narrated in the tales and in the legends and it is embodied by the magic traditional characters as Corsican Salamone and Romanian Solomonar. Corsican Salamone would like to be the magic specialist of the brocciu’s creation and fabrication. But he can’t. Why? We will try to answer to this question. The brocciu is Corsican typical cheese. Solomonar is a Romanian weatherman who requests for the eggs and for the milk in his village. Why? We will try to answer to this second question. Finally, both characters Salamone and Solomonar are a re-appropriation of the famous mythical character in the Grimoires books, Solomon. This comparative research aims to understand his symbolical role in this ritual quest transformed in the popular narrative tradition.
Авторски права (c) 2025 Olena Picciocchi https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Статията разглежда особената роля на пътуването - духовно и физическо, в три романа на автори, емигрирали от Балканите: Париж-Атина от Василис Алексакис, Хотел Европа от Думитру Цепеняг и Убийство във Византия от Юлия Кръстева. Представя се идеята, че емигрантът, веднъж напуснал родината си, никога повече не може да създаде същите укрепени връзки с което и да било населявано пространство, нито пък да бъде приет за напълно ‘свой’. Неизменното му движение се явява своеобразна реакция от това ‘обезкореняване’ и се превръща в начин на живот и мислене – т.е. в един съвременен ‘номадизъм’.
La réception de F. G. Lorca à l’école littéraire de Thessalonique
The poetry school of Thessaloniki, considered as a simple trend by the modern Greek critics, influenced significantly the reception of modernism by the modern Greek literature. The Greek translations of modernist writers, mostly prose writers (V. Woolf, M. Proust, J. Joyce), appeared in the literature reviews of Thessaloniki. Few studies have focused on the field of poetry, where the work of F. G. Lorca had a major impact on various poetic tendencies defined by the left-wing or idealist poets of Thessaloniki. This article aims to study the influence on the poetic existence of certain of poets of Thessaloniki.
Le journal à la recherche de la beauté transcendante
Статията започва с прочита на дневник, който не е декларирано “литературен”, този на богослова о. Александър Шмеман, продължава с “Дневник на писателя” на Ф. М. Достоевски и завършва с “дневника на един селски свещеник” от едноименния роман на френския писател Жорж Бернанос. При какви условия, в каква степен и през каква призма можем да сравним дневниковите писания на един реномиран богослов, на известен романист като Достоевски и на анонимен романен персонаж? В крайна сметка обединяващо за трите текста се оказва търсенето на пресечна точка между тукашното и отвъдното измерение на действителността, а също и фактът, че намирането на тази пресечна точка минава и в трите случая през откровението на “трансцендентната красота” (като красота едновременно от този и не от този свят). Общо е и това, че самото ѝ намиране се осъществява с помощта на такова преживяване, което белязва екзистенцията на всеки автор на дневник и му дава сили да извърви своя житейски път до край.
Теорията на Сартр за времето в Битие и Нищо в англо-американската академична литература
Студията „Теорията на Сартр за времето в Битие и нищо в англо-американската академична литература“ представя подробно идеите на Сартр за темпоралността в неговия magnum opus Битие и нищо (L’Être et le néant, 1943). Темата на изследването е продиктувана от факта, че тези идеи не са били детайлно обсъждани в оригиналната философска литература сред англо-американската академична общност (студията не се занимава с френски публикации, преведени на английски език). Изследването се състои от три части. Първият дял е уводен и очертава начина, по който теорията на Сартр за времето е била или, по-точно, не е била анализирана пълно в специализираната и по-популярната философска литература на английски език. Този обзор представя около 60 заглавия върху Сартр, екзистенциализма и феноменологията. Втората част представя теорията на Сартр за времето в Битие и нищо. Последният дял се занимава с идеи на Сартр за времето, отразени в неговата литературна критика и по-точно в статията му „За Врява и безумство: времето в творчеството на Фокнър“.
Сартр в англо-американската академична литература
‘Носологията’ на Лорънс Стърн и направата на Гоголевия Нос
По традиция, като ключ към интерпретацията на повестта Нос на Николай Гогол се извежда приемствеността ѝ от Животът и мненията на Тристрам Шанди, джентълмен на Лорънс Стърн, както и родството ѝ с ‘носологията’ в руската литература от 20-те и 30-те години на ХIX век и своеобразното руско ‘стернианство’, производни от рецепцията на романа в Русия. В тази изследователска перспектива, зададена първоначално от В. В. Виноградов, е работено толкова много, че възможностите ѝ изглеждат изчерпани. Въпреки това, в установените виждания за влиянието, което Стърн упражнява върху Гогол, присъстват известни неясноти и логически процепи. Задачата на настоящото изследване е да запълни тези непълноти и да изясни механизмите, по които ‘носологията’ на Стърн е била преобразувана в загадъчния свят на Гоголевия Нос. Проведените в статията наблюдения показват, че същностната връзка между причудливата логика в повестта на Гогол и в частност парадоксалната конкретизация на темата за носа в нея, от една страна, и романа на Стърн Тристрам Шанди, от друга, се проявява като реактуализиране на цялостна мотивна мрежа, зададена от източника, и възпроизведена по специфични начини както в конкретната повест на Гогол, така и в други негови произведения, при което като устойчиви конфигурации се закрепват странни, привидно лишени от смисъл асоциативни групирания. Характерно за специфичния механизъм, проявен в автотекстуалността на Гогол, е че снопът от взаимосвързани образи и представи, излъчен от романа на Стърн, се преповтаря чрез вариращи комбинации от елементи. Всяка от производните единични конкретизации е непълна по отношение на парадигмата, но дори и в тази си неизчерпателност и разпръснатост из различни текстове на Гогол, те все пак остават като безпогрешно разпознаваеми участници в една обща констелация, чийто прототип е дело на Стърн.
In the year 1860, Ivan Turgenev delivered a speech at a public reading entitled "Hamlet and Don Quixote". In it, he commented on the concept of man and world (Weltanschauung) which emerged from the English play and the Spanish novel. However, the philosophical and moral interpretation, which he proposed, referred to Tsarist Russia and the problems of the reforms under Alexander II. For example, there existed a clear link between the speech and Turgenev’s novel Fathers and Sons („Отцы и дети“). Hamlet and Don Quixote remind us mainly of the European fates of these two myths, especially the operas Hamlet (1868) by Ambroise Thomas and Don Quichotte (1910) by Massenet. In the early period of Mannerism and Baroque, Hamlet and Don Quixote were accompanied by a third hero: Dr. Faustus, (a legacy from Marlowe), who too, after many relays, inspired the composer Gounod for his famous opera Faust (1859). All this brings us back to the Salon Viardot, whose hosts were close friends with Turgenev. It is easy to imagine that Turgenev was also inspired by the modern commentaries of Sismondi and Louis Viardot. There are many links between West Europe and Russia, between literature and the history of French opera.
The concept of affinity will be discussed as a concept likely to replace the outdated notion of influence, or the more recent, but no less problematic notion of reception, each of them implying the idea of a connection. The term affinity will break the vicious circle of direct or indirect contacts between literatures. This concept is different also from typological comparisons, because inter-literary affinities are not necessarily conditioned by the stage of social development of each context. Cultural Studies, which have been rying to cover aggressively the whole field of studies in the humanities, do not correspond to our efforts either, because they tend to thin out literary specificity into ideological messages (postcolonial, linked to minorities and protest). The proposed approach consists in juxtaposing novels that deal with contemporary issues of the first half of the 20th century all over Europe, including the topic of the Modern City, the Independent Woman, the lack of cognoscibility of the Other – newly emerged themes that correspond to the demographic, psychoanalytic, and philosophical concerns of the time. Novels by Colette, Camil Petrescu, and Yana Yazova, belonging to French, Romanian and Bulgarian literature, respectively, will be used to provide examples in that regard. The unconventional comparison revealed hesitation as a general principle of construction of the three novels.
Pars pro toto. Proceedings of the Literature Session of the 11th CONGRESS OF SOUTH-EAST EUROPEAN STUDIES
European psychological novel of the first half of the 20th century
hesitation as the text’s principle of construction
The fall of communism means liberty of expression, among other things. Contemporary writers tackle topics that were either considered taboo, or were censored under communism, and they portray an immediate reality that reflects everyday society. One important element is the depiction of disease in the works written after 1989, namely from a perspective that pays great attention to the body. Diseases such as AIDS and syphilis terrify people, even though they are treatable and being kept under control. Departing from Susan Sontag's main idea from her essay Illness as Metaphor, in this article I explore the role of disease in contemporary society as depicted in two recent novels: Cruciada copiilor by Florina Ilis and Lizoanca la 11 ani by Doina Ruşti. Romanian post-communist society still avoids speaking about disease, because it is considered taboo. This avoidance most often frustrates the people afflicted by disease. One of the novels discussed in the article observes the relation between the disease and its symbolical meaning in post-communist society, and this is indicative of the problems people run into in their everyday lives. Thus, I demonstrate why disease is an important element in the reality depicted in the aforementioned novels, and I also highlight how illness becomes ore than a metaphor. It shows the institutionalized or structural arrangements in society.
Within the scope of this article, examples from Bulgarian and Romanian literature, which are representative of Balkan literatures, have been used as the subject of a comparative study alongside examples from French literature. The thematic framework of the Biblical creation myth, and in particular the figure of Eve, allow for the identification of common perspectives. Ever since the Expulsion from the Garden of Eden, humankind has been following the preordained path of mortality. However, the Biblical narrative does not end with the fall of man. The Savior's birth atones for the first woman’s sin of disobedience, and the Virgin Mary becomes the New Eve, mother of the living. Modern representations of Eve require a change of scene as the common sacred time setting is reversed to actual reality, where the character building is done through the issue of assurance of salvation. The New Eve takes on the characteristics of a fugitive and a murderess. Based on the cited body of works by Tchavdar Moutafov, Anna Kamenova, Liviu Rebreanu, and Mircea Eliade, this is the point where we begin to single out the contemporary messages of the European novel. The French writers who have been selected as object of comparison are François Mauriac and Jean Giraudoux.
European itineraries in the geography of Bulgarian literature
At the beginning of the 20th century, Paris was the home of art, the intellectual capital of Europe, and the scene of the art of living. Among the many foreign artists and writers, Bulgarians formed an important colony. For these young artists who landed in the French capital, it was synonymous with celebration and freedom. The attractiveness of Paris, its cosmopolitanism, and the special place the City of Light occupied in Bulgarian imagination played the role of a catalyst for their creative talent. Their wanderings served as a bridge between the East and the West of a Europe, which had always been both united and torn between its centres and peripheries. Fascinated, dazzled, hypnotised by the brilliance of Paris as well as by its decay, Bulgarian writers lived the quest for identity – literary, existential, human – whose meanderings have been examined in this article.
Статията разглежда и анализира характеристиките на творчество на двама автори, мигрирали от Балканите във Франция през 60-те и 70-те години на XX век – Василис Алексакис (с гръцки произход) и Думитру Цепеняг (с румънски произход). Проследява се критическата им рецепция както във Франция, така и в напуснатата родина, и се очертават определени специфични черти на мигрантската менталност и на сложното себеусещане на мигрантите в контекста на двойствената реалност на тяхното съществуване. Посочени са причините за невъзможността на самите автори и на създадените от тях художествени образи да принадлежат напълно на едно културно наследство и идентичностните проблеми, произлизащи от този факт.
The European topos in the new Macedonian novel
The European topos in the new Macedonian novel is accepted as a home. Young Macedonian authors consider Europe their home. The fact that they live outside the European Union, or outside the European West, which has for a long time been considered the implicit cultural centre of the world, does not make them less European. Originally born in Macedonia, a cultural centre of the distant past that used to consider Western Europe a periphery, writers such as Goce Smilevski and Olivera Kjorveziroska materialize in their works the ‘Western European topos’ in a seemingly sidelong, but none the less essential manner. They draw attention to the dark side of Western culture and the suppressed content that official historiography tends to conceal. They remind us that Europe’s spiritual being knows no boundaries and that literature transcends institutional, conceptual, and ethical frontiers. Liberated from European stigma (fallacious moral, repressed memory, colonial traumas), these Macedonian authors reveal certain parts of the European Shadow (the collective unconscious, the historical archives full of shameful bits). No civilization is without its dark facets. That is the law of Light. That is how Europe is, composed of West and East, but also of North and South. It is liminal and intercultural. In its process of assimilating, it becomes assimilated. The interpretation focuses on novels by Goce Smilevski (Razgovor so Spinoza / Conversation with Spinoza, 2002; Sestrata na Sigmund Frojd / Sigmund Freud’s Sister, 2007/2010, Vrakanjetо na zborovite / The Return of the Words, 2015) and by Olivera Kjorveziroska (Zakluchenoto telo na Lu / Lou’s Locked Body, 2005).
Мотивът за пътуването в гръцката поезия през междувоенния период
Космополитното пътешествие на гръцката поезия започва още от емблематичното произведение на Кавафис Итака (1910). Мотивът за пътуването обаче ще променя своето значение в следващите десетилетия и ще се превърне в повратна точка за осъзнаване на отчаянието и безвъзвратната загуба на идеала за така нареченото поколение от 30-те години на XX в., чието усещане за трагичност затвърждава топоса за ‘изгубената родина’ в гръцката литература. В своето скитане сред дебрите на поетичния модернизъм гръцката лирика ни показва ‘пътуването’ (акт равносилен на отделяне от/придобиването на пространство и време) като тъга, но и като приключение и безбрежност (Н. Кавадиас); като действие, което обезмисля самò себе си в безизходния скептицизъм на К. Кавафис от Градът, но и като действие, което добива абсолютно измерение като носител на панацеята от знание и мъдрост (Итака), за да стигнем до пълното му обезплътяване при Г. Сеферис, но и същевременно до трансформирането му в нещо ново – в индивидуална/родова памет (очевидно единствения възможен остров на спасение), в имагинерно безсмъртие на едно универсално човешко съзнание.
Европейско и национално в пътеписите на Антун Густав Матош
Изследването е опит да се разбули многопластовата и противоречива творческа същност на модерниста А. Матош, навигиращ между визията за една мултикултурна Европа и копнежа за национална еманципация. Акцентира се върху пъстрата мозайка от „другости“ в пътеписите му, водеща до болезненото преоткриване и преподреждане на идентичности на нивото на европейското и националното в контекста на пространствената и времева сгъстеност на културите. Статията разглежда неговите пътеписи като имаголожки конструкции – царство на картини от всички проявления на националния живот и манталитет, на европейската култура и цивилизация, на родните взаимоотношения и човешки нрави, отразяващи превъплъщенията на модерния дух в рамките на националната самобитност.