Терени – eISSN: 2738-7674 е онлайн научно периодично издание с двойно анонимно рецензиране. Създадено е през 2020 г. като продължение на поредицата Ethnologia Academica (печатно издание, публикувано от Академичното издателство на Софийския университет от 1999 г.). Списанието публикува статии на български и английски език и е насочено еднакво към млади и утвърдени изследователи, работещи в областта на социалните науки, с предимство на етнология, културна антропология, история, фолклористика, музеология. Лиценз на съдържанието: CC BY 4.0.
Academic Ethnological Association at the Faculty of History of Sofia University"St. Kliment Ohridski"
Опожаряването на манастира „Зограф“ – религия, дипломация и пропаганда
Настоящата работа представя систематизиран и обобщен историографски прочит на основните проблеми около опожаряването на манастира „Зограф“. По традиция то се отбелязва на 10 октомври, когато през 1275 г., заради несъгласието на монасите от манастира с униатската политика на византийския император Михаил VIII Палеолог и на константинополския патриарх Йоан Век, „Зограф“ бил нападнат, ограбен и опожарен. В името на православната вяра загинали 26 мъченици – 22 иноци и 4 миряни. Те се затворили в манастирската кула, която била опожарена, а в пламъците, освен жертвите, били унищожени и 193 книги, църковна утвар и одежди. Така най- кратко може да бъде резюмирано едно прелюбопитно сведение, достигнало до нас в няколко различни варианта. Разгледани са въпросите за жанра, автентичността, авторството, датировката и произхода на сведението. Основният проблемен кръг е центриран както около липсата на съвременни извори, които категорично да потвърждават събитието, така и около изключителната му популярност в православния свят. Целта на настоящата работа е да се предложи един цялостен поглед върху сведението в контекста на религията, дипломацията и пропагандата през Средновековието.
Авторски права (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Кръстоносната дейност на Венеция (XI–XIII век)
Участието на Венеция в Кръстоносните походи, може би с изключение на Четвъртия кръстоносен поход, е слабо известно и силно дискусионно. Тo e противоречиво отразенo в наративните извори, което създава проблеми на изследователите. Неяснотата се засилва от дълго доминиращия подход към историческото развитие на Венеция, при който се подчертават търговските интереси на републиката, а религиозният ѝ порив остава пренебрегнат. В настоящото изследване е разгледана темата за венецианското участие в класическите Кръстоносни походи въз основа на информация, известна от различни по произход източници – венециански, западни и византийски. Ролята на Венеция в първите пет похода е засегнато в изворите, с изключение на Втория (за което са посочени предполагаеми причини). Представен е още и т.нар. Венециански кръстоносен поход. Заедно с информацията от изворите се хвърля светлина и на някои историографски проблеми. В заключението са представени наблюдения за развитието на венецианската кръстоносна политика и факторите, обуславящи това развитие.
Иновации в късносредновековното българско въоръжение и снаряжение със западен характер
Обект на настоящото изследване е българското въоръжение и снаряжение в периода XIII – XIV в. и западноевропейските влияния върху него. За целта най-напред е разгледано развитието на западното военното дело, а след това – пътищата на европейското „желязо“ до Балканите и България. Основната цел е преодоляване на устойчивата представа за липсата на модернизация във войската на Втората българска държава. Като основни източници са ползвани археологически паметници, фрески от църкви и манастири от XIII и XIV в., някои стилизирани рисунки от средновековните скриптории в Македония, както и от Четвероевангелие на цар Иван Александър. Тъй като все още няма цялостни монографии, които да са фокусирани само върху защитното облекло и въоръжението на Второто българско царство, използваната научна литература се състои предимно от статии.
Седми век е време на значителни политически, икономически, културни и демографски промени на Балканския полуостров. Много от тях имат дълготрайни последствия, които могат да бъдат проследени и до днес. Въпреки това темата за демографското и етнокултурното развитие на Балканите от това време е по-слабо проучена в редица научни изследвания и публикации, които предпочитат политическата история. Основната цел на тази статия е да разкрие един недостатъчно проучен проблем – историческите и културните процеси, които водят до възникването и развитието на сермесианите. Също така е направен анализ на тяхното взаимодействие с новите заселници в Югоизточна Европа – авари, славяни и българи, на променящата се римска идентичност и предполагаемото културно и етническо наследство на този „пленен“ народ.
Фахрета Яхич – последната дама на Югославия
Фахрета Яхич-Живойнович, по-известна с псевдонима си Лепа Брена, е представител на жанровете новокомпозирана народна музика и турбофолк. Определяна е като една от най-популярните изпълнители не само в постюгославското пространство, но и на Балканите. В началото на нейното творчество (80-те години на ХХ век) изпълнява песни, призоваващи за „братството и единството“ на Югославия, въпреки настъпилата политическа и икономическа криза в страната. Дори след кървавия разпад тези песни продължават да печелят вниманието на публиката. Повече от 30 десетилетия след края на Югославия, Лепа Брена продължава да държи спомена за федеративната република жив като част от „югоносталгизма“. Именно по тази причина може да бъде определена като „Последната дама“ на Югославия.
Отношенията между България и Кувейт (1958–1982 г.): развитие на политическите, търговските и културните връзки
Българското правителство поддържа силни политически, търговски и културни връзки със страните от арабския свят, включително и с Кувейт, по време на Студената война. Настоящата статия дава отговор на въпроса дали България има важно значение за кувейтската страна и как съумява да развие двустранните отношения на фона на амбициите на съседните арабски страни спрямо малката заливна държава. Акцентът е върху ролята на България като значим партньор на Кувейт в постигането на негови широки политически цели и обезпечаване на сигурността му.
Опазването на Сеславския манастир „Св. Николай Мирликийски“
Настоящото изследване има за цел да представи състоянието на опазването на Сеславския манастир „Св. Николай Мирликийски“. Съхраняването на културното наследство е една от основните задачи на държавата, защото е пряко свързано с изграждането на националната идентичност на обществото и облика на България пред света. В текста са посочени основните термини, използвани в българското законодателство, и накратко е описана историята и архитектурата на обекта. Отбелязани и дискутирани са проблемите и дейностите, свързани с опазването на манастира.
Иван Асен II като владетел на Солун според научните трудове на Георги Баласчев
Настоящето изследване има за цел да разгледа изложената в научните трудове на Георги Баласчев теза за цар Иван Асен II като владетел на Солун, да анализира доводите, които карат автора да стигне до този извод и да посочи евентуалните грешки и слабости в тях, поради които те така и не биват възприети от съвременната българска медиевистика. Обърнато е внимание на сложната ситуация на Балканския полуостров в навечерието на Клокотнишката битка; възхода на Епирската държава на Теодор Комнин и последствията от поражението му през 1230 г.; изледванията на Баласчев, свързани с териториалните придобивки за България след победата при Клокотница, сравнени с трудовете на медиевистите негови съвременници и достиженията на последващите изледователи; историческите извори по темата и това, което научаваме от тях, подкрепящо или отхвърлящо Баласчевата теза. Накрая е потърсен отговор на особено важния въпрос за ценността на изледванията и изводите на Баласчев за днешната ни историческа наука, защо те не трябва да се отхвърлят с лека ръка.
Сватбените тържества на българското царско семейство през управлението на цар Иван Александър (1331–1371)
Настоящата статия разглежда сватбените тържества на българското царско семейство по време на управлението на цар Иван Александър (1331–1371), като поставя акцент върху церемониалната част от венчалните обреди. В този контекст са разгледани браковете на членовете на владетелската фамилия, за които имаме запазени сведения за светския и църковния ритуал. Извършеният анализ, подкрепен със сравнителен материал от XIII и XIV в. за подобни тържества, свързани с династични бракове между България, Византия и отчасти Сърбия, разкрива някои основни характеристики и елементи от пищните владетелски церемонии. Влиянието на Византия е осезаемо – големият брой българо-византийски династични бракове и тяхното политическо значение предполага отлично познаване на ромейския протокол. Податки в изворите обаче показват, че търновският двор не го копира сляпо, а внася свои елементи и го приспособява към местните традиции и културни особености.
българска средновековна дворцова култура
Прабългарската траурна традиция на самонараняване: същност, паралели, континуитет
В статията е разгледан прабългарският траурен обичай за самобичуване в знак на скръб. Той е добре засвидетелстван в изворите. Най-ранното отбелязване на този прабългарски обред се отнася за кутригурите. В по-късен арабски извор от X в. се разказва за събития, случили се през IX в. в Дунавска България – прабългарка от владетелското семейство се самонаранила, тъй като скърбяла за съпруга си. Ахмед ибн Фадлан описва обичай на самонараняване и при волжките българи. Траурната традицията е отбелязана и през XIV в. от продължителя на сръбския архиепископ Данило, който твърди, че в знак на печал за загиналия български цар Михаил III Шишман неговите боляри се удряли по лицата си. През периода на османското господство обредът често е засвидетелстван при българите от западноевропейските пътешественици. След Освобождението българските етнографи отбелязват на места същия обичай. Следи от него са се запазили и в някои български народни песни и изрази. В статията са отбелязани също така паралели на тази традиция и сред някои други славянски и тюркски народи.
Настоящият текст има за цел да представи папските реформи, започнали през единадесетото столетие, както и причините, които са ги провокирали. Разгледана е нуждата от промяна в папската институция, опорочена от все по-често използваната практика на купуване на духовни санове с парични суми и скъпи подаръци, т.нар. симония. Проследява се пряката намеса на императорите на Свещената Римска империя в управлението на Църквата и избора на нов понтифекс. Потърсени са причините за промяната в отношението на римските епископи към владетелите на Германската държава и какво всъщност поражда необходимостта от реформи. Реално реформаторското движение започва през 50-те години на XI в., но корените на промяната могат и трябва да се търсят още в предходния X в. – в създадения тогава манастир в Клюни. Тамошните абати първи осъзнали нуждата от незабавна промяна в начина на управление на Църквата и в живота на свещениците. Те направили началните стъпки, довършени впоследствие от няколко папи след средата на XI в. Сред основните причини за църковната реформа и връх в борбата между светска и духовна власт е острият конфликт между папа Григорий VII и император Хайнрих IV. Разгледана е реакцията на императорите, чиито амбиции били да имат пълен контрол, включително над Светия престол. Макар владетелите да подкрепяли част от реформите, те яростно атакували римските понтифици заради отказа им да признаят светската инвеститура, достигайки нерядко до крайности.
Специфики на образованието в с. Брезница през ХХ в.
Статията разглежда развитието на образованието в село Брезница през ХХ век, като акцентира върху предизвикателствата, пред които са се изправяли ученици и учители. Чрез проведени интервюта с жители на региона се разкриват социално-икономическите трудности, липсата на учебни ресурси и ограниченията, наложени от традиционните патриархални нагласи, особено спрямо момичетата. Въпреки тези бариери, училището се утвърждава като ключов фактор за социална мобилност и интеграция. Особено внимание е отделено на ролята на учителите, които не само предават знания, но и служат като вдъхновители и възпитатели от една страна, а от друга се превръщат в авторитети извън семейно-родовата система, характерна за общества, по-близки до традиционния модел. В статията се поставя акцент върху мултикултурната образователна среда в училището. Въпреки липсата на ресурси и трудните битови условия, учениците проявяват устойчив стремеж към образование, възприемайки го като единствения път към по-добро бъдеще. Проучването разкрива как, въпреки финансовите ограничения и обществените нагласи, първите завършили висше образование ученици от селото проправят пътя за бъдещите поколения. Анализът подчертава значението на образованието не само като инструмент за личен напредък, но и като средство за укрепване на общността и съхраняване на националната идентичност.
Слугингството като градски феномен в България (20-те – 40-те години на ХХ век)
Настоящата статия разглежда някои аспекти на чистотата на дома, но основният фокус е върху слугинството като градски феномен в периода между 20-те и 40-те години на ХХ в. Акцент са измененията във възрастта и задълженията на слугините. Придобитата опитност води до професионализация на труда. Разглеждат се дейностите, които изпълняват слугините, както и взаимоотношенията между стопаните и домашните помощници. Анализът стъпва върху преглед на научната литература, архивни документи, както и информация от етнографски интервюта, проведени от авторката в последните две години.
Варяжкият контингент – „чукът“ на византийската армия
Настоящият доклад разглежда произхода, етническия състав, въоръжението, снаряжението и бойното поведение на варяжкия контингент във Византийската империя, с акцент върху ролята му като елитно военно подразделение. На основата на писмени извори като текстове от Михаил Псел, Никита Хониат, тактическите трактати от X–XI в., както и на съвременни научни изследвания, е проследено интегрирането на северните воини във византийската военна система, организационната структура на корпуса и факторите, които го превръщат в надеждна „преторианска“ стража на императора. Особено внимание е отделено на въоръжението – с акцент върху датската брадва – и на тактическите им характеристики като тежка пехота, включително използването на „стена от щитове“ и действията им в нощни операции и пробив на укрепени позиции. Чрез анализа на ключови сражения, като битките при Драч (1081) и Берое (1122), докладът реконструира реалното бойно приложение на корпуса, демонстрирайки неговата дисциплина, настъпателна мощ и стратегическа роля в решаващи моменти от византийската военна история. Изследването подчертава значението на варяжкия отряд както като ударна сила, така и като политически надежден инструмент за защита на императора, и посочва възможностите за бъдещи интердисциплинарни проучвания, подкрепени от дигиталната хуманитаристика.
За отношението на Светополк към дейността на Св. Методий и учениците му в Моравия (870 – 886 г.)
В историографията е застъпено мнението за отрицателното отношение на Светополк към Методий или най-малкото за слабата подкрепа на този владетел за солунчанина. Все пак има аргументи в обратната посока. Най-вероятно след задържането на св. Методий от баварското духовенство, тъкмо Светополк информира папството за случилото се. След завръщането си Панонският архиепископ участва в политиката на Светополк за увеличаване на моравското влияние в Бохемия и района около Висла. През 879 г. латинските духовници се оплакват пред папата от Светополк заради подкрепата му към св. Методий, смятан от тях за еретик. Пътуването на св. Методий до Константинопол е съгласувано с папството и Светополк. Може да се предполага, че след смъртта на архиепископа Горазд поема ръководната роля в Моравската църква до връщането на Вихинг от Рим с подправено папско писмо. Отказът на последователите на св. Методий да приемат допълненията към Символа на вярата, защитени в папското писмо, води до последвалите гонения.
Svatopluk’s negative attitude towards Methodius or, at least the weak support of the ruler for him, is widely accepted in historiography. However, there are arguments in the opposite direction. Most likely, after the imprisonment of St. Methodius (870), it was Svatopluk who informed Pope John VIII about what had happened. After the return of the Pannonian archbishop in Moravia, he was part of the policy of increasing the influence of Moravia in Bohemia and in the area around the Vistula. In 879, the Latin clergy complained to the Pope about Svatopluk's support for St. Methodius. St. Methodius’s journey to Constantinople was coordinated with Svatopluk and the papacy. After the death of St. Methodius, Gorazd assumed the leading position in the Moravian Church, until Wiching returned from Rome with a forged papal letter. The refusal of the followers of St. Methodius to consent to the additions to the Nicene Creed, advocated in the papal letter, led to the following persecutions.
Българо-византийският договор от 704/705 г. – дипломатически аспекти и политически измерения
Настоящото изследване има за цел да хвърли повече светлина върху дипломатическите аспекти и политическите измерения на договора, сключен от кан Тервел и император Юстиниан ІІ през 704/705. Основният акцент е съсредоточен върху въпроси като езическата клетвена практика на българите и договорните клаузи. Освен това авторът обръща задълбочено внимание на темата за произхода, значението и мястото на титлата кесар в контекста на византийската политическа доктрина. Направен е опит аргументирано да се докаже несъстоятелността на изказаната от някои учени теза, че Тервел е станал зет на императора. Обърнато е внимание и на важния въпрос дали той е бил християнин. Изследването завършва с кратко обобщение на последиците от договора и неговото значение за политическото и идеологическо развитие на младата българска държава.
договор, дипломация, данък, клетва, кесар, Тервел, Юстиниан
Авторски права (c) 2026 Юлиян Тодоровски https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Пред вас е новият, единадесети брой на списание „Терени“. В него са включени статии, явяващи се преработки и допълнения на доклади, представени на цели три научни събития през 2024 г. Първите две са превърналите се вече в традиция „Априлски четения“ (26 април 2024 г., Софийски университет „Св. Климент Охридски“) и „Ноемврийски четения“ (22 ноември 2024 г., същото място), специално замислени като поле за изява на докторанти и студенти. В настоящия брой на списанието читателят има възможността да се наслади на голямо разнообразие от теми, посветени на проблеми от различни исторически епохи. Още като прочетени доклади те бяха действително вдъхновяващи и показаха високото научно ниво на своите автори. Третото събитие е студентската кръгла маса „История и геополитика през Средновековието“, състояла са на 11 май 2024 г., отново в Софийския университет „Св. Климент Охридски“. Организаторите ѝ целенасочено потърсиха връзка с празника на светите равноапостолни братя Методий и Кирил. По време на този семинар бяха разгледани различни аспекти от средновековната българска, балканска и европейска история. Представените теми варират от военно-политически до икономически и социокултурни. Важно е да се отбележи, че и в трите научни форума участваха студенти и докторанти от различни факултети на Софийския университет, а също и от други университети и научни институции. Ето защо в единадесети брой на „Терени“ са намерили място статии от докторанти и студенти (магистри и бакалаври) от различни специалности, с разнообразни научни интереси – текстове, представящи актуални и интригуващи проблеми. Въпреки младостта на техните автори, публикуваните трудове още на този етап впечатляват с академичен стил, с умение да се поставят важни въпроси и да се търсят техните задълбочени и аргументирани отговори. Всичко това показва, че интересът към историята не стихва – и че на смяна идват нови, достойни изследователи. Публикуваните в настоящия брой статии са преминали двустранно анонимно рецензиране от двама академични учени и са достъпни свободно за читателите, със запазено авторско право и отговорност за почтеността и оригиналността на предоставената работа. Хубаво е, че утвърдено списание като „Терени“ дава трибуна на нашите млади колеги. Това се превръща в една чудесна традиция – дано тя продължи да се развива! Още по-хубаво е, че има студенти и докторанти, които се възползват по най-добрия начин от дадения им шанс за научна изява. На добър час на брой единадесети на списание „Терени“! Съставител и отговорен редактор на броя: Доц. д-р Владимир Станев
Текстът представя рефлексивен подстъп към сензорните изследвания като мисли и развива понятията сензорен корпус (през Schulze, 2018 и Нанси, 2003) и сензорен пейзаж [sensescape] (Portreous, 1990; Howes, 2022; 2023; Pink, 2015; Златкова 2020; 2022) като разширени сензориуми (по Laplantine, 2015), в-през-и-срещу, които могат да се докосват/чувстват различни модалности на телесности, материи, неща, структури и обекти. Сензорната критика може да анализира тези модалности, но и да открои въплътените у сензорните корпуси разностранни диспозитиви на тишината, например: нормативни/репресивни, естетически, социокултурни и физически. Така може да се откроят въплътени практики/осезания и да се генерират данни за сетивата от сензорните корпуси като „сходни“ или „други“ (дори хуманоидни извънземни в смисъла на Шулц (Schulze, 2018). Сензорните данни и откроените в-през тях модалности могат да са стабилни, генеративни, особени или гранични (Pink и Schulze), но това не ги прави недостъпни за анализ и картографиране чрез сензорни критики, които се основат на телесна епистемология (Schulze 2018) и въплътеност в даден ситуационен терен, мултисензорно интервю или вече конструирани и кодифицирани в други медиуми (вж. Златкова 2022), които съдържат сензорни данни и/или специфични модалности на сетивата. Сензорната критика борави както с анализ на обекти и структури, така и с аналитиките на феноменологията, с плътното описание (Schulze 2018: 52), автоетнография и модалната антропология (която Лаплантин развива, т.е евристично казано: не (само) познанието от нещо, но и осезанието от него). Това прави сензорната критика гъвкав трансдициплинарен инструмент за анализи in theoria, in situ и in vivo. В статията също се разглеждат и анализират сензорни и автоетнографични данни, както и други такива, произведени от сензорни корпуси и техните сензорни пейзажи. Библиография: Водолазкин, Е. 2020 Лавър. София: Панорама. Прев. Антония Пенчева Водолазкин, Е. 2024 Чагин. София: Панорама. Прев. Антония Пенчева Градев, В. 2019 Приближавания. София: Фондация "Комуниутас" . Долар, М. 2010 Само глас и нищо повече. София: Алтера. Прев. Георги Илиев Деянова, Л 2009 Очертания на мълчанието. Историческа социология на колективната памет. София: Критика и хуманизъм Илиев, И. 2019 Строители на общности и професионални чужденци. София: СУ "Климент Охридски". Тенев, Д. 2021 Резонансът като памет В: Време и памет. Юбилеен сборник за 70-годинишината на Лиляна Деянова, съст. Грекова, М., Кабакчиева, П., Христов, М., Якимова, М. Панчева, Е, Личева, А., Янакиева, М. 2007 Теория на литератата. От Платон до посмодернизма. София: ИК "Колибри". Златкова, M. 2022a "Тютюн, метал и калдъръм": сетивност, памет и нематериално културно наследство в града В: Капаните на града: нематериално културно наследство, съст. Петкова, Б. и Караджов, В. Златкова, М. 2020b Град и сетивност - възможни подходи към сензорната етнография на града В: По спиралата на познанието. Юбилеен сборник по случай 80 години от рождението на проф. д.ф.н. Тодор Ив. Живков (1938-2001), съст. Елчинова, М., Малчев, Р. София: НБУ Златкова, М. 2022c Завръщане в родното село - жизнени преходи и миграции В: Фрагменти от селото в преход, съст. Димитрова, С., Парушева, Д., Пловдив: Университетско издалтество "Паисий Хилендарски". Стоилова, Е. 2022 Социално конструиране и дефиниране на локалност В: фрагменти от селото в преход, сът. Димитрова, С. Парушева, Д., Пловдив: Университетско издалтество "Паисий Хилендарски". Пенкова, С. 2022 Противоречия на наследството - живите разкази на и за прехода В: Фрагменти от селото в преход, съст. Димитрова, С., Парушева, Д., Пловдив: Университетско издалтество "Паисий Хилендарски". Живков, Т. И. 2001 Увод в етнологията. Пловдив: Университетско издалтество "Паисий Хилендарски" Мураками, Х. 2023 1Q84. София: ИК "Колибри". Прев. Венцислав К. Венков. Нанси, Ж. Л. 2003 CORPUS. София: ИК "ЛИК" . Прев. Боян Манчев Николова, Н. 2020 Excrementum: сетива на близостта. Критика и хуманизъм Парушева, Д. 2023 "Долу правителството! Да живее карикатурата!!" (Политика, култура и карикатура в България в началото на XX век. Пловдив: Университетско издателство "Паисиий Хилендарски" Събева, С. 2023 Надживявания. София: Изток-Запад Степанова, М. 2019 В памет на паметта. Пловдив: Жанет 45. Прев. Здравка Петрова Шнитер, М. 2017 Пътищата през православния ритуал. София: Изток - Запад. Улф, В. 2022 Вълните. София: Лист. Прев. Иглика Василиева Corbin, A. 2018 A history of silence. Paris: Polity Press. Trans. Jean Birrell Howes, D. 2022 The sensory studies manifesto. University of Toronto Press. Howes, D. 2023 Sensorial Investigations A History of the Senses in Anthropology. The Pennsylvania State University Press. Ingold, T. 2021 Correspondences. Polity press. Laplantine, F. 2015 The Life of the Senses. Bloomsbury. Trans. Jamie Furniss Nancy, J.-L. 2007 Listening. New York: Fordham University Press. Trans. Charlote Mandell Pink, S. 2015 Doing Sensory Enthography (2nd edition). SAGE. Law, L. 2005 Home Cooking Filipino Women and Geographies of the Senses in Hong Kong In: Empire of the Senses, ed. Howes, D. Portreous, J. D. 1990 Landscapes of the Mind Worlds of sense and methaphor. Toronto: University of Toronto Press. Schulze, H. 2018 The Sonic Persona: An Anthropology of Sound. London: Bloomsbury. Bille, M 2024 Talking about felt spaces: on vagueness and clarity in interviews In: The Routledge International Handbook of Sensory Ethnography, ed. Vannini, P. Maraksuela, V. 2024 Beyond the human: a sensory ethnographer's gaze on sport fishing practice In: The Routledge International Handbook of Sensory Ethnography, ed. Vannini, P. Онлайн източници: https://www.youtube.com/watch?v=hKMBcuA1l4M (19.10.2024) https://www.koreatimes.co.kr/www/culture/2024/10/135_384267.html (22.19.2024). https://www.youtube.com/watch?v=5ONBBCvhuv0 (21. 10. 2024). https://www.youtube.com/watch?v=Rla2CH-1aqI&t=2716s (23. 10.2024). https://www.youtube.com/watch?v=Uj_JtEsqFMs&t=1s (09.08.2024). https://www.youtube.com/watch?v=6G1xDZJe7-U (22.10.2024).
Авторски права (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
В дългогодишните си проучвания на т.нар. индианистки организации авторът анализира причините за големия европейски интерес към коренните жители на Америка, довел до появата на тези групи. Конкретният доклад е фокусиран върху впечатляващ културен феномен, явяващ се такава причина – „белите индианци“. Корените му водят към историята на Северна Америка от XVII, XVIII и XIX в., когато много евро-американци са адоптирани сред различни индиански племена и отказват да ги напуснат не само при възможност за това, но дори и по принуда. Разгледан е импактът на техните истории върху съвременните индианисти, както и върху новото измерение на феномена след края на традиционните „индиански времена“. В канадските гори или на литературното поле съвременни „бели индианци“ се превръщат в извор на вдъхновение за членовете на индианистките организации, мнозина от които виждат и самите себе си като част от същия феномен. Библиография: Книги Кърууд, Дж. О. 1973, Равнините на Абраам – София, Народна култура; 2013, Изток-Запад. Монтен, М. дьо, 1979, Опити, т. I – София, Наука и изкуство. Сат-Ок 1964, 1972, Земята на Солените скали – София, Народна младеж. Сат-Ок, Расулова А. 1976, 1980, Таинственные следы – Москва, Детская литература. Сивата Сова 1975, Приключенията на Сейджо и нейните бобри – София, Народна младеж. Ситън, Ъ. Т. 1968, Ловци в северните гори – София, ЗЕМИЗДАТ. Тодоров, Ц. 1992, Завладяването на Америка – въпросът за другия – София, Университетско издателство Св. Климент Охридски. Юрген, А. 1960, Синята птица. Осиновеният от ирокезите – София, Народна култура. Calloway C., Gemünden G., Zantop, S. (Eds.) 2002, Germans and Indians: Fantasies, Encounters, Projections. Lincoln, University of Nebraska Press. Carter, F. 1976, The Education of Little Tree, New York, Dell Publishing Company. Cartier, J. 2002, Voyages au Canada, Québec, Lux Éditeur. Derounian-Stodola, K. Z. 1998, Introduction, Women's Indian Captivity Narratives, New York: Penguin Books. Drimmer, F. (Ed.) 1985, Captured by The Indians: 15 Firsthand Accounts, 1750-1870, New York, Dover Publications, Inc. Fitzpatrick, A. 2020, Captives and Kin in the Ohio Country, Wheeling, WV, Fort Henry Publications. Fitzpatrick, A. 2016, The White Indians: The Untold Story of the Captives Who Never Came Back, Wheeling, WV, Fort Henry Publications. Grey Owl 1934, Pilgrims of the Wild, London: Lovat Dickson & Thompson. Grey Owl 1936, Tales of an Empty Cabin, London: Lovat Dickson & Thompson. Grey Owl 1932, The Men of the Last Frontier, London, Country Life Ltd. Keely, L. H. 1996, War Before Civilization: The Myth of the Peaceful Savage, Oxford University Press. Rosiak, D. 2017, Biało-czerwony. Tajemnica Sat-Okha, Czarne, Wołowiec. Sat-Okh 1958, Ziemia słonych skał. Warszawa, Czytelnik Seton, E. T. 1903, How Boys Can Form A Band of Indians, Philadelphia, Curtis Publishing Company. Seton, E. T. 1906, The Birchbark Roll of the Woodcraft Indians, Garden City, NY, Doubleday. Seton, E. T. 1904., The Red Book, New York, publ. by the Author. Smith, J. 2010, An Account of The Remarkable Occurrences in The Life and Travels of Col. James Smith During His Captivity with The Indians in The Years 1755-1759, Whitefish, Kessinger Legacy Reprints. Tanner, J., Edwin, J. 1830, A Narrative of the Captivity and Adventures of John Tanner During Thirty Years Residence Among the Indians in the Interior of North America. New York: G. & C. & H. Carvili. Williams, J. 1987, The Redeemed Captive – Returning to Zion, Carlisle, Applewood Books. Материали в сборници и списания Григорова, М. 2019, „Полският индианец“ писателят Сат-Ок – легенда и деконструкция в книгата на Дариуш Рошяк „Бяло-червеният. Тайната на Сат-Ок“ – в STUDIA PHILOLOGICA UNIVERSITATIS VELIKOTARNOVENSIS, Vol. 38/1 – Велико Търново. Кюмюрджиев Л. 2020, Общество “Орловият кръг“ – българският отговор на феномена „индиански групи“ на Стария континент, АНАМНЕЗА, Год. XV, кн. 4. [Няма посочен автор – преводен материал] декември 1979, Живот при индианците – в сп. БТА-Паралели, бр. 52, год. XV, 27-31. [Няма посочен автор] 1996, Первые американцы, Санкт-Петербург, бр. 1 Dubois, D. 1993, Indianism in France in European Review of Native American Studies, 7:1. Hamalainen, R. 1998, “We Are the Mystic Warriors of Finland”: Finish Indianism in European Review of Native American Studies, 12:1. Jehlicka, P. 2008, Indians of Bohemia: The Spell of Woodcraft on Czech Society 1912-2006 in Sport-Ethnie-Nation: Zur Geshichte und Soziologie des Sports in Nationalitatenkonflikten und bei Minoritaten – Baltamannsweiler, Schneider Verlag Hohengehren. Nagy, I. 1993, Indianism in Hungary in European Review of Native American Studies, 7:1. Schuon, F. 1990, The Sacred Pipe in The Feathered Sun. Plains Indians in Art and Philosophy – Bloomington, World Wisdom Books. Taylor, C. F. 1988, The Indian Hobbyist Movement in Europe in Washburn, W.E. & Sturtevant, W.C. (eds.), Handbook of North American Indians, vol. 4: History of Indian- White Relations – Smithsonian Institution Scholarly Press. Turski, B. 1993, The Indianist Groups in the G.D.R. – Development – Problems – Prospects in European Review of Native American Studies, 7:1. White, L. J. 1969, White Women Captives of Southern Plains Indians, 1866-1875, Journal of the West 8. Интернет източници d'Angheria, Pietro M. 1530, De Orbe Novo (на латински език); 1555, London (първо издание на английски език): https://archive.org/details/deorbenovoeightd01angh/mode/2up?view=theater (1.12.2024) Rowlandson, М. 1682, The Sovereignty and Goodness of God: Being A Narrative оf the Captivity and Restoration of Mrs. Mary Rowlandson – Cambridge, Massachusetts: https://www.gutenberg.org/files/851/851-h/851-h.htm (1.12.2024) Seaver, James E. 1824, Narrative of the Life of Mrs. Mary Jemison – Pembroke: https://www.gutenberg.org/files/6960/6960-h/6960-h.htm Vaughan, Alden T., Richter, Daniel K., Crossing the Cultural Divide: Indians and New Englanders, 1605–1763: https://www.americanantiquarian.org/proceedings/44517639.pdf (1.12.2024)
Виртуалните общности и мобилизирането на гражданска активност посредством социалните онлайн мрежи
Изследването си поставя за цел да разгледа виртуалните общности като средище на хора, споделящи обща страст и кауза. Ще се обърне по-специално внимание и на киберпространството като поле за изява и като способ за мобилизиране на гражданска активност. Конкретен обект на проучване е виртуалната група „Свобода за Конопа (и други работи) Social club“. В изследването са разгледани същността и дейността на Фейсбук групата, нейните правила, обвързаните с нея граждански движения и мероприятия. Извършено е теренно проучване, включващо виртуалните и физически прояви на общността. Коментирана е връзката им с цялостната българска действителност. Библиография: Георгиева, Гергана 2018. Човекът във виртуалната общност. В: Медиалог/Medialog, IV, 60-75 Градев, Д. Маринов, А. 2021. Интернет тълпите, София, Университетско издателство „Св. Климент Охридски“ Даулова, Т. 2020. Основополагаща рамка за характеризиране на модели на виртуални общности. В: Сборник с доклади от докторантски семинар №1. Разработки на докторанти от катедра „Медии и обществени комуникации“ – УНСС Дерменджиева, Г. 2007. Нещо като онлайн общности, нещо като психология на виртуалната комуникация, нещо като нищо на света. В: Литературата, II, 17-27 Зиновиева, И. Киряков, М. 2014. Психология на човека във виртуалния свят. В: Годишник на Софийски университет „Св. Климент Охридски“. Философски факултет. Психология, II, 5-18 Илиева, А. 2014. Киберпространството – пространство на сериозното и игровото. В: Сб. „Добре дошли в Киберия! Записки от дигиталния терен“, София, 140-146 Николова, Х. 2021. Дигиталните технологии като арена на демократизация и активизиране на гражданското общество. В: Сб. „Новите реалности и политическата наука“, София, 405-419 Проданов, Х. 2012. Дигиталната политика. Велико Търново, изд. „Фабер“ Спасов, О. 2011. Мобилизиране сега: Партии, граждански движения и нови медии. В: Сб. „Нови медии – нови мобилизации“. София, 284-321 Христова, М. 2017. Интернет като инструмент за заемане на активна гражданска позиция в киберпространството и за мобилизиране на гражданска активност извън него. В: Проблеми на постмодерността, III, 269-296 Davis, A. 2005. Abolition Democracy: Beyond Prisons, Torture, and Empires, New York: Seven Stones Press, 2005. p. 112 Rheingold, Howard. The Virtual Community. www.rheingold.com
Празника „Вдигане на куните“ в село Яврово
Статията представя литийно шествие, извършвано в село Яврово, община Куклен, което се провежда на осмия четвъртък след Великден, или на Спасовден, и е наричано от местните жители Вдигане на куните (иконите). Празникът е с дълголетни традиции, а през 2012 г. е включен в културните празници „Куклен – да претворим традициите“, като част от проект „Куклен на живо“, финансиран с европейски програми. Разглежда се припознаването на празника като древен обичай, както и лично и институционално участие от страна на църковното настоятелство, хора, свързани със селото, гости, читалище, кметска и общинска институции в претворяването на традициите. Библиография: Арнаудов, М. 1943. Български народни празници. София. Арнаудов, М. 1971. Студии върху българските обреди и легенди Т. I, София: БАН Вакарелски, Хр. 1943. Български празнични обичаи. София. Василева, М. 1985. Календарни празници и обичаи. — В: Етнография на България. Т. III, София, 89-139. Зарев,П. 1985. От регионалното към всенародното. — В: Миналото на Яврово, Девин и Манастир. Пловдив. Г. Данов 5-9 Йорданова, К. 2020. Празници и празнуване в началото на XXI в.(по примера на община Баните) – В: Спомен за село. София УИ „Климент Охридски” 39-69 Караджов, В. 2018. Литийни шествия и съвременни градски празници по примера на град Асеновград – В: „Съвременната святост: история, образи, символи, практики“ . Пловдив 2018. 265-274 Карамихова, М. 2020. За традициите днес — В: Градиво за изследване на традициите. Велико Търново. Фабер. 9-26 Ковачева–Костадинова, В. 2005. Накити и християнство през Възраждането — В: Българска етнология бр.3-4. 7-23 Маринов, Д. 1994. Народна вяра и религиозни народни обичаи. София. БАН Николов, Йо. 1985. За типологията на социалистическите ритуали — В: Българска етнология бр.4. 37-46. Петров, П. 1997. Съборът в Радуил. За социалистическата трансформация на един религиозен празник — В: Български фолклор бр.3-4.104-129. Ройдева, Я. 2004. Градът,селото и промяната на празнично-обредната система на българите през втората половина на XX –ти век — В: Проблеми на съвременната етнология 141-179 Фол, В. 2000. Огън и музика София. АИ "Проф. Марин Дринов" Хайтов, Н. 1958. Миналото на село Яврово София. БАН Хайтов, Н. 1985. Миналото на Яврово, Девин и Манастир Пловдив. Г.Данов Янков, А. 2000. Празнични шествия в календара на българите католици от Пловдивско — В: Българска етнология бр.2 .62-67. Интернет източници: Колева, Д. 2021. Празниците при социализма и техните употреби — В: Семинар_BG Брой 20. Когато измисляхме празниците. https://seminar-bg.eu/spisanie-seminar-bg/broy20/789-praznitsite-pri-sotsializma-i-tehnite-upotrebi.html (Последно посетен на 15.11.2024г.) Методиев, М. 2007. Обезличаването на Православната църква от комунистическата държава Сайт Двери на Православието https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100658/catid,120/id,4839/view,article/. (Последно посетен на 15.11.2024 г.) Методиев, М. 2018. Комунистическата държава срещу християнските празници — В: Семинар_BG Брой 20. Когато измисляхме празниците. https://seminar-bg.eu/spisanie-seminar-bg/broy20/788-komunisticheskata-darzhava-sreshtu-hristiyanskite-praznitsi.html (Последно посетен на 15.11.2024 г.) Брошура вдигане на куните https://www.slideshare.net/slideshow/broshura-kunite-1908/14039926 (Последно посетен на 15.11.2024г.) Сайт Куклен на живо. https://live.kuklen.org. (Последно посетен на 15.11.2024г.) Ютуб канал на Георги Филипов https://www.youtube.com/watch?v=zpDdtIMsma0. (Последно посетен на 15.11.2024г.) Схема за безвъзмездна финансова помощ BG161PO001/1.1-10/2010 „Подкрепа за създаване и промотиране на иновативни културни събития” <a href="https://econ.bg/%D0%A1%D1%85%D0%B5%D0%BC%D0%B0%D0%B7%D0%B0%D0%B1%D0%B5%D0%B7%D0%B2%D1%8A%D0%B7%D0%BC%D0%B5%D0%B7%D0%B4%D0%BD%D0%B0%D1%84%D0%B8%D0%BD%D0%B0%D0%BD%D1%81%D0%BE%D0%B2%D0%B0%D0%BF%D0%BE%D0%BC%D0%BE%D1%89-BG161PO001-1-1-102010%D0%9F%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D1%80%D0%B5%D0%BF%D0%B0%D0%B7%D0%B0%D1%81%D1%8A%D0%B7%D0%B4%D0%B0%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%B5%D0%B8%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%BC%D0%BE%D1%82%D0%B8%D1%80%D0%B0%D0%BD%D0%B5-_l.ep_i.372506.html">https://econ.bg/ (Последно посетен на 15.11.2024г.)
Аспекти на локалната идентичност – втората половина на XX - началото на XXI век
В статията се представят първоначалните резултати от теренна работа във връзка с дисертационно изследване по темата за развитието на локалната идентичност в Банско и Разлог в периода от втората половина на XX до началото на XXI век. Тя се отнася до уникалността и самобитността на съответната общност, основана на местната култура, история и социални практики. Проблематиката и изследователските въпроси са с фокус върху това как местните хора разглеждат себе си и какво ги обединява в общност. В статията се анализират икономическите и социални промени, като се обръща внимание на влиянието на туризма, глобализацията и пазара над местната идентичност, и как културата се приспособява в бързо променящата се среда. Използвани са качествени и количествени методи, като работа с архиви, интервюта с местни жители и анализ на културни и социални мероприятия. След преразглеждане на методите и представяне на резултатите се планира извеждане на актуални данни за културната промяна в региона. Основната цел на проучването е да се установят ключовите прояви на съвременната идентичност и механизмите, които движат промяната в общността. Библиография: Балева, Р. 2005. Един живот за Банско. София: УИ "Св. Климент Охридски". Бауман, З. 1999. Глобализацията: Последиците за човека. София: ISBN 9546072257. Маркова, М. 2009. Локалната идентичност в големия град (Етноложко изследване). В: Български фолклор, 3-4, 193-199. Достъпно на: https://www.ceeol.com/search/article-detail?id=15519 (последно посетен на 01.11.2024 г.) Недялкова, А., Бауман, З. и Филипов, Д. 2005. Глобализъм, регионализъм и антиглобализъм. София: Албатрос. Сантова, М. и Мицева, Е. 1996. Банско. Изследвания и материали. София: ПК "Димитър Благоев". Тончева, В. 2013. Локална идентичност – употреби на термина. В: Български фолклор, 2, 153-168. Достъпно на: https://www.ceeol.com/search/article-detail?id=108526 (последно посетен на 19.10.2024 г.) Фукуяма, Ф. 2016. Политически ред и политически упадък. Изток-Запад. ISBN 9786191529520. Онлайн източници: ЗЕМЛЯЧЕСКА СРЕЩА – СЪБОР В СЕЛО ГОСТУН. Достъпно на: https://bansko.bg (3.11.2024 г.) Официален сайт на джаз фестивал в Банско. Достъпно на: https://banskojazzfest.bg/ (3.11.2024 г.) Стратегия за устойчиво развитие на туризма в Община Банско за периода 2022 г.- 2027 г. Достъпно на: https://shorturl.at/ukzbw (последно посетен на 3.11.2024 г.) Приложения: Снимки от личен архив на автора: Курбан по случай Успение Богородично в Банско на 15 август 2024 г. Снимка от събора в село Гостун на 10 август 2024 Концерт на Валя Балканска в Банско 23 август 2024 г.
„Героите“ на Прехода – образът и влиянието на чалга изпълнителите и мутрите в постсоциалистическа България
В края на 1989 г. в България започва преходът от комунизъм и тоталитаризъм към пазарна икономика и демокрация. През първите десет години от него на преден план излизат образите на чалга изпълнителите и мутрите. Настоящото изследване проследява зараждането на двата типажа и взаимовръзката помежду им. Също така се обръща внимание на причините, създаващи предпоставки мутрите и чалга изпълнителите да станат феномен, оказващ влияние върху развитието на България в икономически и културен аспект. Библиография: Василева-Груева, П. 2013. Бяхме борци, сега вече сме бизнесмени – Медийните герои на Прехода. В: Преходът в България – памети и рефлексии. Състав. М. Груев. София: Изд. Сдружение Анамнезис. Василева-Груева, П. 2020. Чалгата като метафора за историята на прехода. В: How To Forget Your Past Fast. Състав. М. Атанасов. София. Воденичаров, П. 2021. За пола, джендъра и сексизма в българската култура и език. В: Езиков свят“ (Orbis Linguarum). Гл. редак. М. Костова-Панайотова. Благоевград, 2021. Дебрюне, Н. 2020. Субкултурата на чалгата/попфолка и преходът. В: Субкултурите като активни субекти на прехода. Състав. Ал. Каракачанов. София: Акад. Изд. „За буквите – О писменехь“ Димов, В. 2009. За чалгата с омерзение и обич. В: Новите млади и новите медии. Редактор/и: Ивайло Дичев и Орлин Спасов. София: Изд. Институт Отворено общество, 2009. Калинова, Ев. И. Баева 2010. Българските преходи 1939 – 2010. София. Райчев, А. Стойчев К. 2008. Какво се случи? Разказ за прехода в България и малко след него. София. Rice, T. 2004. Music in Bulgaria: Experiencing Music, Expressing Culture. Oxford University Press. Онлайн източници: Всички зрелостници от пловдивско училище с двойки на матурата по БЕЛ. (9 юни 2023 г.). В: dir.bg. Извлечено на 21 юни 2023 г. от: Резултати Иван Костов: Аз съм абсолютно свободен! (18 април 2019 г.). В: „Площад Славейков“. Извлечено на 4 декември 2024 г. от: Иван Костов Софи Маринова: Мутрите ме позлатиха! (24 март 2016 г.). В: lifestyle.bg. Извлечено на 20 юни 2023 г. от: Софи Маринова Фолклегендата Джони: Бог ме изцери след тежка катастрофа. (26 юни 2020 г.). В: България Днес. Извлечено на 30 ноември 20204 г. от: Джони
В настоящата статия ще бъдат разгледани запазените паметниците на социализма в Шуменско. Специално внимание е отделено на паметника „Създателите на българската държава“, известен също като „1300 години България“ и на хората с чиято помощ е създаден. Това е архитектурен комплекс, посветен на 1300-годишнината от създаването на българската държава. Монументът е разположен в най-високата част на Дунавската равнина – Шуменското плато – на 450 метра надморска височина и се извисява над град Шумен и е открит тържествено през ноември 1981 г. Библиография: Асман, Ян. 2001. Културната памет. София. Добрев, Д. 2024. Разговор за изкуството. София, 2024. Рикьор, П. 2004. Память, забвение М.,2004. Халбвакс, М. 1996. Колективната памет. София: Критика и хуманизъм, 1996. 26-32.
Навлизане на „модерната“ техника в новоосвободена България
В настоящата статия разглеждам новите тенденции на навлизане на модерната техника като грамофони и радиоапарати в новоосвободена България. Новата технология предизвиква социални и културни промени в традиционното общество. Темата засяга конкретни радиоапарати и грамофони, които са предлагани на свободния български пазар. След Първата световна война започва и собствено производство на подобна развлекателна техника, като конкурентоспособността е динамична и съчетана с множество фактори. Появяват се нови фирми, като „Адмиралъ“, „Бралтъ“, „Родно радио“, „Туланъ“ и др. Библиография: Пейчева, Л. 2008 Между Селото и Вселената: старата фолклорна музика от България в новите времена. София: Академично издателство „Проф. Марин Дринов“,. ISBN 978-954-322-257-5. Цураков, А. 2008 Енциклопедия на правителствата, народните събрания и атентатите в България. София: Книгоиздателска къща Труд, , с. 472 ISBN 978-954-528-790 Klooster, J.W. Icons of Invention: The Makers of the Modern World from Gutenberg to Gates. ABC- CLIO, 2009. Millard, A. America on Record: A History of Recorded Sound. Cambridge University Press, 1995. Интернет източници: Museums Victoria - https://collections.museumsvictoria.com.au/items/1361293 – активен към 10.11.2024г. Русенските радиоапарати БРАЛТ - https://roustchouk.bg/( 10.11.2024г. ) Тулан - https://bg.wikipedia.org/wiki/%D0%A2%D1%83%D0%BB%D0%B0%D0%BD (10.11.2024г.) Българските радиоапарати „Тулан“ от преди век - https://voinaimir.info/2019/10/tulan-bg-radio/ (10.11.2024г.) Радиоапарат Тулан - https://sandacite.bg/%D1%82%D1%83%D0%BB%D0%B0%D0%BD/ (10.11.2024г.) Първите български радиоапарати „Тулан“…- https://bnr.bg/burgas/post/100967695 (10.11.2024г.)
За наименованията kiptî / قبطی / - çingene / چینكانه / - цигани в Османската империя и Р. Турция
Темата за живота, бита и историята на циганите, колкото и да е трудоемка, поради липсата на автентичен изворов материал и ползването на косвени данни, е будила и продължава да буди изследователски интерес. Проблематиката, с която се занимава настоящото изследване, е слабо осветена от изследвачите на циганския етнос както у нас, така и в чужбина, а като привърженик на направлението Исторически позитивизъм смятам, че проучването на миналото на речения етнос трябва да включва и произхода на името, с което пътува във времето и пространството. Поради това задачите на изследването са да проучи произхода, значението, начина на употреба и формиране на названията „Къпти“ и „Чингене“, с които във вековете е именуван и регистриран циганският етнос в османската администрация, и поради каква причина в съвременния турски е предпочетено наименованието Çingene / چینكانه /, а е изоставено Kıptî / قبطی / - Цигани. Библиография: Ерсин, Я. 2023. Социално-демографска структура на Караферските Копти в Османската империя. В: Международно списание за икономика, политика, хуманитарни и социални науки, 6 (2), 2023. Иванова, С. 2012. Щрих от историята на ромите в българските земи в началото на XVI в. В: Население, бр. 3-4. София: БАН, с. 23–52 Марушиакова, Е. Попов В. 2012. Цигани в Източна Европа. Курс лекции. София: Парадигма. Мелиа, Ж. 1929. Мустафа-Кемалъ или Нова Турция. Превод: Ал. Папанчевъ. София: Печатница „Ел. Петковъ“, 1929. Мирчева, К 2003. Циганите в българската словестност през XIX век. В: Балканските идентичности в българската култура. Съставител: Николай Аретов, т. 4, 159 – 182. Фъркова, М. 2012. Ромите на Балканите по време на Османската империя. В: Население, бр. 3-4. София: БАН, 72 – 90. Цюрхер, Е. 2010. Младотурското наследство и изграждането на нацията. От Османската империя до Турция на Ататюрк. Лондон: I.B.Tauris & Co Ltd, с. 232. Kamil, M.1986. Coptic Egypet. Cairo, 1986. Речници: Добрев, И. 2009. Академичен Турско-български речник – 45 375 речникови единици. Под научната редакция на: проф. д-р Иван Добрев. София: РИВА, 2009. Тилковъ, С. 1896. Малъкъ Турско-български рѣчникъ. Издание и печатъ на книжарницата К. Г. Самарджиевъ & С – ие, Солунъ и Прилѣпъ. Солунъ: Скоропечатница на С. Муартори С – ие, 1896. Пешева, Е., А. Махдави, Х. Фиюзи, Р. Мерхаз 2009. Пресийско – български речник. Авторски колектив: Пешева, Е., А. Махдави, Х. Фиюзи, Р. Мерхаз. Под научната редакция на: Иво Панов. София: АИ „Проф. Марин Дринов“. Архив: НБКМ – Ор. отдел, ф, 165 – А, сиг.: D – 522. Интернет източници : KIPTÎLER-TDVİslâmAnsiklopedisi:https://islamansiklopedisi. /https://islamansiklopedisi.org.tr (19.09.2024)
цигани (Kıptî / قبطی / - Çingene / چینكانه /)
Социално-педагогическа технология като форма на педагогическо взаимодействие с родителя от ромски произход
Статията разглежда ролята на родителя в обучението на учениците от ромски произход и взаимодействието между учители и родители, което е важен елемент за подобряване на образователния процес, независимо от етническия произход на обучаващите се. При учениците от ромски произход се наблюдава преждевременно напускане на училище като причините са икономически, социални, културни, образователни и дискриминативни. Освен включването на родителите в образователният процес, преди това учителите трябва да бъде подготвени за работа в интеркултурна среда, като усвояват съвременни форми и технологии на обучение, съобразени със социокултурната ситуация и ценностна ориентация на съвременните ученици. Библиография: Колева, И. 2007. Етнопсихопедагогика на родителя: Етнокултурна образователна практика за взаимодействие с родителя от ромски произход. София Колева, И. 2012. Етнопсихологически модели на образователното взаимодействие. София: РААБЕ. Макариев, П., Й. Нунев 2008. Достъп до образование на етническите малцинства. В: сборник: „Проект от политика към практиката”. Включване на ромското малцинство на местно равнище чрез обучително, административно и информационно въздействие върху общността. Сдружение „Минерва 3000“. София: Изд. „Изток-Запад“. Нончев, А., Мондон, П., Донкова, М., Миленкова, В., Стракова, Л., Русева, Р. 2007. Причини за отпадане на децата от училище в България. София: Изток-Запад. Тоцева, Я. 2000. Опит за конструиране на дидактическа технология в светлината на интеркултурното образование. В: Интеркултурното образование в България – идеал и реалност. София: АКСЕС/ИПИС. Електронни източници: Агенция на европейския съюз за основните права, 2016 г. - Второ проучване на положението на малцинствата и дискриминацията в Европейския съюз Роми — Избрани резултати. Люксембург: Служба за публикации на Европейския съюз, 2018 г – достъпен на: https://fra.europa.eu/sites/default/files/fra_uploads/fra-2016-eu-minorities-survey-roma-selected-findings_bg.pdf (07.12.2024 г.) Министерство на образованието и науката. Доклад за състоянието на сектора за учене на възрастни в България през 2017 година. София, 2018– достъпен на: https://lll.mon.bg/uploaded_files/Doklad_sustoyanie_sektor_za_UV_2017.pdf (07.12.2024 г.). Национален статистически институт. Дял на преждевременно напусналите образователната система и на 30-34 годишните със завършено висше образование – достъпен на https://monitorstat.nsi.bg/bg/StrategyFirstLevel/LevelInfo?StrategyId=4c04a325-d38d-4740-9f37-20ddca2b2b16&levelId=fd509ca7-e005-4395-a2ff-ff19a058b202 (07.12.2024 г.)
работа с родители от етническите малцинства
Моделът за подкрепа на религиозното образование в училище на Пловдивска митрополия от най-ново време
След 1944 г. под лозунгите за отделяне на църквата от държавата тоталитарният режим поетапно изхвърля Църквата и всичко свързано с нея от общообразователното училище, елиминирайки съществуващото до тогава религиозно образование в България. След промените има различни опити за провеждането на религиозното ограмотяване на българчетата, като по-големият успех идва след преодоляване на разкола в БПЦ – БП (2003-2004 г.). От 2007 г. в Пловдивска епархия новоизбраният митрополит започва провеждането на особен модел за подкрепа на религиозното образование в синхрон с официалните институции и позволеното от закона. Той е свързан с финансова, квалификационна и духовна подкрепа за учителите, преподаващи предмета Религия (Православие) в началния етап от образованието в Пловдив и цялата епархия. Настоящият доклад цели обосновката на модела и дискутирането на навременни въпроси, които този успешен опит повдига. Библиография: Василева, Р. 2024. Възможности, организация и ред на поклонничеството в Стария Пловдив. Магистърска теза. София: Богословски факултет на СУ „Св. Кл. Охридски“. Василев, И. 2024. Възможно ли е конфесионалното преподаване на предмета Религия (Християнство – Православие) у нас. В: Мисъл, слово, текст, т. 18(24), (под печат) Димитров Хр. 1930. Психологически основи на религиозното образование. В: ГСУ – БФ, т. 7. с. 358. София. Димитров Хр. 1945. Свещеникът като катехет (Към въпроса за църковен катехуменат у нас). ГСУ – БФ, т. 22. София. Иванова, Т. 2009. Обучението по религия и светският характер на образованието. В: Управление и образование. V (3) с. 114. София. Легкоступ, М. 2014. Религиозното образование днес – типове и подходи в съвременната педагогическата практика. В: Педагогически алманах. В. Търново: Университетско издателство „Св. св. Кирил и Методий” Спасов, Ч. 2020. Един правописен проблем или „как трябва да се пишат словосъчетанията: „Свещеното писание” или „Свещеното Писание“, „Стар завет и Нов завет“ или „Стар Завет и Нов Завет“, поставен в контекста на необходимостта от еднопосочност на педагогическото въздействие. В: Богословска мисъл. София. Чолакова, Н. Василев И. 2024. Пловдивска света митрополия – партньор на училища в епархията в утвърждаване на предмета Християнство – Православие (под печат). В: Александров, А. (ред.). Сборник „Религиозното образование в българското училище“. София: Либрум Онлайн източници: Двери 2023. В Благоевградска област най-много ученици изучават Религия. 17 март 2023. - https://dveri.bg/component/com_content/Itemid,100723/catid,14/id,72195/view,article (10.11.2024) Мюфтийство. „Преподаватели по Религия-Ислям участваха в семинар на Главното мюфтийство“. Официален уебсайт на Главно мюфтийство. https://grandmufti.bg/bg/up-to-date/novini/12629-2024-04-21-13-09-14.html (10.11.2024) „Пловдивска митрополия представи…“. Официален уебсайт на Пловдивска света митрополия, 5.19.2023, http://www.plovdivskamitropolia.bg/6513-2023-05-19-10-08-59.html (11.09.2024). МОН. Инструкция №2 от 23 юни 2003 г. за провеждане на обучението по учебен предмет „Религия“. https://lex.bg/bg/laws/ldoc/2135468724 (11.09.2024).
История на основаването и развитието на училището в село Дъбница
Настоящият текст представя създаването и развитието на първото училище в село Дъбница, община Гърмен и неговата роля в образованието и културната интеграция на местната общност. Село Дъбница е пример за етническо многообразие, като в него съжителстват различни етнически групи. Разгледани са историческите предпоставки и обществените усилия, довели до създаването на училището в началото на 20-ти век, като важен елемент от културното и социално развитие на селото. Анализирано е значението на училището като център за образование и културна интеграция, за осигуряването на качествено образование за децата от различни етнически групи и за изграждането на толерантност и разбирателство сред местната общност. Проучването включва преглед на исторически документи, архиви и интервюта с местни жители, които предоставят ценна информация за процеса на създаване и развитие на училището. Изследването подчертава важността на образованието за културната интеграция и социалното развитие на с. Дъбница. Библиография: Авторски колектив, Град Гоце Делчев. Из миналото на града и района. София, 1988. Авторски колектив, Миналото през погледа на нашенци. 2003. Белчева, М. 1996 Тържества в село Дъбница. В: Вестник „ Читателско дело“, 21 май, с.1. Георгиева, Цв. 1994 Връзки на съвместимост и несъвместимост между християни и мюсюлмани в България. София. Енциклопедия „Пирински край“, том I. Благоевград, 1995. Попов, А 2018 Какво ли не видях и преживях. София Терзиева, К. 1996. Училището в село Дъбница празнува своя 70-годишен юбилей. В: Вестник „Струма“, 21 май, с.1. Архивни единици: ДА – Благоевград, ф. 44 , 1944- 1984. ДА- Благоевград, фонд 42 к., папка 1, 1924-1947 г. ДА- Благоевград, фонд 42 к., папка 1, 1924-1947 г. ДА- Благоевград, фонд 42 к., папка 2, 1924-1947 г.
Статията представя начален етап от проучването върху дисертационна теза на тема: „Балнеолечението в България през XX век. Социални и културни аспекти“. За основа на анализа са използвани преди всичко архивни източници от края на XIX и началото на XX в. Изследват се процесите на изграждането на модерното обществено здравеопазване като част от общия процес на модернизация, съпътстващ изграждането на Новата българска държава след Освобождението, с конкретен фокус върху балнеолечението. За отделни илюстративни случаи са подбрани Кюстендил и Сапарева баня. Библиография: Дайски, Ал. 1977. Балнеология. София: Медицина и физкултура. Димитрова, Зл. 2017. История на болничното дело и болничната фармация в България. В: Годишник по болнична фармация, I, 2015 №1, с. 7-16. Варна Енциклопедия на дарителството. 2024. – достъпна на https://daritelite.bg/entsiklopedia/ (05.12.2024) Михайлова, Е. 2013. Болнично дело и здравеопазване в българските земи (1856-1878). Автореферат за присъждане на образователна и научна степен доктор. Софийски университет „Св. Кл. Охридски“. София. Официален сайт на община Кюстендил – https://kyustendil.bg/index.php?lang=bg (5.12.2024) Терзиев, В.К. 2023. Здравната просвета в българското общество 1856-1878 г. София. - http://unilib-dspace.nasledstvo.bg/ (5.12.2024) Янкуловска, С. 2020. Развитие на здравеопазването и здравното законодателство в България. Поредица от Лекции. Медицински университет-Плевен. – достъпно на (04.11.2024 г.): http://www.mu-pleven.bg/ Използвани архивни единици: ЦДА, ф. 2028к, инв. оп. 1, 5листа, 1939-1993г. ЦДА, ф. 372, оп. 1 , арх. ед. 1, 2, 3. 1881-1954г. ЦДА, ф. 177 к, оп. 4, а.е. 93, л. 1–10. ДА–София, ф. 994 к, оп. 2, а.е. 113, л. 1–212; а.е. 114, л. 1–62; оп. 14, а.е. 1, л. 6 Държавен архив Кюстендил – ф.535, оп. 1, арх. ед. 1, 23. , 1958-1964г. ; фонд 535, опис 2, арх. ед. 5, 12, 13., 1965-1973. Държавен архив Кюстендил – ф.590, оп. 1, арх. ед. 1, 5, 6, 14, 26, 34, 38, 40, 42., 1955-1965г.; ф. 590, оп. 2, арх. ед. 1, 2, 3., 1966-1970г. НА–БАН, ф. 1 к, оп. 2, а.е. 1155, л. 1; ф. 5 к, а.е. 1; БИА–НБКМ, ф. 160, а.е. 1