Списание „Съвременно право” е създадено през 1991 г. Издава се от Юридическия факултет на Софийския университет „Св. Климент Охридски”, който е най-старият, най-големият и постоянно получаващ най-високи акредитационни оценки юридически факултет в България. Отпечатва се и разпространява от издателство „Сиби” – единственото българско издателство, специализирано в юридическа литература. Членовете на редакционната колегия са изтъкнати академични лица, обещаващи млади специалисти и практикуващи юристи. Международната редакционна колегия включва утвърдени академични лица от Германия, Португалия, Испания, Република Северна Македония и Русия.
Противоконституционна ли е разпоредбата на § 45, т. 3 от Закона за изменение и допълнение на Закона за движението по пътищата, обнародвана в ДВ, бр. 64 от 2025 г.?
Разпоредбата на § 45, т. 3 от Закона за изменение и допълнение на Закона за движението по пътищата, обнародван в ДВ, бр. 64 от 5.08.2025 г., въвежда забрана за извършване на преглед за проверка на техническата изправност на пътни превозни средства при наличието на задължения за глоби или имуществени санкции. По искане на омбудсмана на Република България е образувано конституционно дело № 15/2025 г. за установяване на нейната противоконституционност. Настоящата статия аргументира извод за противоречие на оспорената разпоредба с Конституцията на Република България.
преглед за проверка на техническата изправност
В статията е разгледан въпрос за развитие на правото, на който Върховният касационен съд предстои да отговори. Пред него е поставен казус, свързан със спор за собственост върху сто четиридесет и един килограмов железен метеорит, попаднал на територията на България. Поради изключителността на случая и множеството въпроси, които могат да възникнат, е проследен правният режим на метеорита в три аспекта съобразно естествената му траектория – (1) от космическото пространство, (2) през земното въздушно пространство, (3) до земната повърхност. Същевременно, поради широко допуснатия от ВКС въпрос, засягащ въобще допустимите от закона способи за придобиване на собственост върху подобен обект, е направен сравнителноправен анализ, въз основа на който са обособени отделни групи възможни решения. На базата на тях е проследено доколко подобен подход е допустим съобразно нормите и принципите на българското вещно право.
Урежда ли чл. 48 ЗН презумпция за отговорност на наследниците по закон?
Изложението цели да предложи някои аргументи срещу съществуващото в съдебната практика разбиране, според което нормата на чл. 48 ЗН съставлява законна презумпция, по силата на която законните наследници носят отговорността по чл. 60 ЗН от откриването на наследството по смисъла на чл. 1 ЗН до доказване на приемането на наследството по опис или отказа от наследство. Във връзка с това е обосновано, че при действащата система на приемане на наследството до момента, в който призованият към наследяване не обективира волята си да приеме наследството, е налице незаето наследство, при което все още не е ясно кой е субект на включените в състава му имуществени права и задължения.
Особености при постановяването на присъда по дела за престъпления, извършени от непълнолетни
Предмет на настоящото изследване са особеностите при постановяването на присъдата по дела за престъпления, извършени от непълнолетни, в светлината на българското наказателнопроцесуално право и международните стандарти за правосъдие спрямо непълнолетни. Анализират се специфичните въпроси, които съдът обсъжда при постановяване на присъдата – преценката за способността на непълнолетния да разбира свойството и значението на деянието и да ръководи постъпките си, приложението на чл. 61 НК и на института по чл. 78а, ал. 6 НК за освобождаване от наказателна отговорност с налагане на възпитателни или административни мерки. Обърнато е внимание на вътрешното противоречие между чл. 301, ал. 1, т. 4 и чл. 305, ал. 5 НПК и е аргументирана необходимостта de lege ferenda от промяна на НПК за преодоляването му. Разгледани са принципите за индивидуализация на наказанието и приоритетът на превъзпитателните и ресоциализиращи цели спрямо непълнолетните. Втората част е посветена на противоречието между изискването за провеждане на закрито заседание по дела срещу непълнолетни и изискването за публично обявяване на присъдата в контекста на чл. 6 КЗПЧОС, практиката на ЕСПЧ, Пекинските правила и сравнителноправни модели, като се обосновава въвеждането на по-гъвкав режим на публичност, който да защитава интересите на непълнолетния.
освобождаване от наказателна отговорност
възпитателни мерки и административни наказания
Методът на признаването в практиката на Европейския съд по правата на човека
Студията разглежда развитието на метода на признаването в международното частно право (МЧП) като допълващ метод на правно регулиране – алтернатива на стълкновителния метод. Практиката на Европейския съд по правата на човека (ЕСПЧ) допринася за утвърждаването на метода на признаването. Налице са правораздавателен обмен и съгласуваност между ЕСПЧ и Съда на Европейския съюз (ЕС). Предмет на регулативно въздействие са елементите на личния статут – име и пол на физическите лица, както и възникнали семейни отношения – произход, брак, осиновяване. Към момента не съществува консенсус между държавите от Съвета на Европа за уредба на метода на признаването в международни по произход източници. В правото на ЕС е налице инициатива за признаване на произход на деца, обективиран в чужд публичен акт. Липсата на правна уредба не е решаваща предвид съществуващите задължения на държавите по силата на първичното право на ЕС и на Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи да признаят възникнали в чужбина семейни отношения и елементи на личната правосубектност. Налице е тенденция по създаване по национален път на уредба на правото на субектите на признаване, производно на практиката на Съда на ЕС и ЕСПЧ.
признаване на елементи на личния статут и семейни правоотношения, възникнали в чужбина
практика на Европейския съд по правата на човека
Преддоговорни информационни задължения на продавача при договорите за продажба в търговския обект
Статията разглежда преддоговорните информационни задължения на продавача при договорите за продажба в търговския обект. Представено е понятието за преддоговорните информационни задължения на продавачите, обоснована е необходимостта от създаване на правна уредба на информационните задължения на продавачите при договори с потребители и са анализирани съдържанието и последиците от неизпълнението на тези задължения.
100 години от приемането на Закона за адвокатите. Обсъждането на законопроекта за адвокатите в Народното събрание
В статията се разкриват ходът и характерът на дискусията при обсъждането на законопроекта за адвокатите, отличаваща се със своя професионаленезик и добронамерен тон. Авторът се спира специално на подхода и на стремежа на министър Цв. Бобошевски, на докладчика д-р Ал. Сталийски и на председателстващия заседанието д-р Б. Вазов да защитят определени текстове и да запазят духа и основните принципи, залегнали в законопроекта, с аргумента, че те са дело на адвокатската общност или са подкрепени от нея. На преден план се извеждат основните проблеми, които са в центъра на вниманието на депутатите и предизвикват оживени спорове и дебати, а именно: правото на адвокатите – народни представители, да упражняват професията си по време на се сиите на парламента; продължителността на стажа на кандидат-адвокатите; законодателното уреждане на искането на жените юристки да стават адвокати; условието пред Върховния касационен съд да се явяват само адвокати с най-малко 5-годишен стаж; до каква възраст членът на адвокатския съвет може да заема та зи длъжност; има ли давност за деянията, извършени от адвоката преди неговото приемане в адвокатската колегия, и др. Авторът поставя акцент върху безусловното отхвърляне на твърдението, че адвокатът депутат може да повлияе на съда, както и върху твърдата и аргументирана защита на името и авторитета на българския адвокат. Направеният анализ позволява да се формулира изводът, че приемането на Закона за адвокатите от 1925 г. е безспорен професионален и обществен успех за Съюза на българските адвокати, който може да се постави редом до борбата му срещу законодателството на земеделското правителство и отстояването на икономическите и социалните интереси на адвокатите през следващите години. Новият закон поставя адвокатурата върху естествените ѝ основи и дава начало на нейното развитие като ценен и достоен помощник на правосъдието и важен фактор в публичния живот на страната.
За нуждата от осъзнато позициониране в правната теория
Статията разглежда значението на различните правнотеоретични школи за изследванията в отделните отрасли на правото. Авторът подчертава, че в съвременната българска правна доктрина въпросите от методологично естество често се пренебрегват или се смятат за запазено поле на общата теория и философия на правото. Статията поддържа тезата, че подобно виждане е погрешно, и привежда примери как отделните школи предлагат различни перспективи за действащото право в отделните правни клонове. В този контекст се коментиат примери от финансовото, банковото и наказателното право и се обсъжда ролята на методологичната рамка като гарант за научна проверимост на правните изводи и доводи. Статията завършва с акцента, че нейната цел не е да оценява отрасловите изследвания, а да провокира изследователите да се замислят върху фундаменталния въпрос как разбират правото и как подхождат към не го в своите изследвания.
Методът на признаването в практиката на Съда на Европейския съюз – еволюция и перспективи
Статията разглежда развитието на метода на признаването в международното частно право (МЧП) като допълващ метод на правно регулиране – алтернатива на стълкновителния метод. Практиката на Съда на Европейския съюз допринася съществено за утвърждаването на метода на признаването. Предмет на регулативно въздействие са елементите на личния статут – име и пол на физическите лица, както и възникнали семей и отношения – произход, брак, осиновяване. Методът на признаването гарантира непрекъснатост в самоличността на физическите лица и правна сигурност при промяна на държавата членка при упражняване на свободата на придвижване и установява не в Европейския съюз. Негова правна основа са основните свободи в Учредителните договори, закрилата на основните права в Хартата на основните права на ЕС и в Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (КЗПЧОС).
Разпоредбата на чл. 4, ал. 3 от Конституцията в юриспруденцията на Конституционния съд
Разпоредбата на чл. 4, ал. 3 от Конституцията предвижда, че Република България участва в изграждането и развитието на Европейския съюз. Конституционният съд установява, че тази разпоредба има богат тълкувателен потенциал и я определя като един от основополагащите принципи в ценностното ядро на българския конституционен ред, който представлява конституционно основание на присъединяването и пълноправното членство на Република България в Европейския съюз (ЕС) и въвежда европейското измерение в дейността на държавата, и като изразява ангажимент с конституционен ранг за участие на Република България както в изграждането, така и в развитието на ЕС, създава правно основание за интегрирането и действието на съюзното право в националната правна система и обвързване с правните достижения на Съюза с всички произтичащи от това последици, включително за спазване на всички задължения, произтичащи от неговите правно обвързващи актове, без да предписва неговото отношение с националния правен ред.
Искът по чл. 108 от Закона за собствеността, предявен от един от съсобствениците, спира ли придобивната давност за чуждите идеални части от правото на собственост върху общата вещ?
В статията е разгледан проблемът за действието на предявен от един съсобственик срещу трето лице ревандикационен иск (чл. 108 от Закона за собствеността, ЗС) по отношение на течащата в полза на третото лице придобивна давност за съсобствения имот. Към настоящия момент практиката на Върховния касационен съд е трайна и непротиворечива във виждането си, че когато един съсобственик предяви иск по чл. 108 ЗС срещу трето лице, придобивната давност, която тече в полза на ответника, спира и съответно се прекъсва единствено и само по отношение на идеалната част от правото на собственост върху общата вещ, принадлежаща на ищеца. По този начин е напълно възможно още по време на висящия процес или дори след неговото приключване, преди да е осъществен въвод във владение, третото лице да придобие по давност всички чужди на ищеца идеални части и по този начин да възникне съсобственост между двете главни и насрещни страни в процеса. Тезата на автора е, че тази съдебна практика е неприемлива и в подобна хипотеза придобивната давност спира, съответно се прекъсва по отношение на целия съсобствен имот. Изложените аргументи са групирани в три точки и произтичат от: (1) възможността всеки съсобственик да предяви иск по чл. 108 ЗС, с който да получи фактическата власт върху целия имот; (2) същността на съсобствеността като правен институт и (3) характера на ревандикационния иск.
Настоящото изследване, състоящо се от две части, цели да разсее съмненията и да покаже, че криптоактивите са регулирани в Европейския съюз (ЕС), включително и в Република България като държава членка. За целта са разгледани ключови законодателни инициативи в ЕС, насочени към системно значимите дейности, услуги и субекти в криптоекосистемата. Разгледаният правен режим на криптоактивите поставя ЕС в позицията на световен претендент относно въвеждането на комплексна правна рамка за криптоактиви, която е съгласувана с глобалните стандарти и добри практики.
Общественият ред като основание за служебно прилагане на правото на Европейския съюз
Общественият ред е понятие, което има различни значения в зависимост от контекста, в който се поставя. Общото между тях е, че той винаги изразява определени основни принципи за даден правопорядък, чието зачитане трябва да бъде гарантирано от съдилищата на всяка цена. Европейският съюз обособява свой собствен обществен ред, чиито съставни части не се припокриват напълно с обществения ред на държавите членки. Съдът и Общият съд са натоварени да следят служебно за формалната законност на оспорените пред тях актове, както и за абсолютните процесуални условия за допустимост на исковете, които се приемат за въпрос от обществения ред на Европейския съюз. Що се отнася до националните съдилища, в практиката на Съда понятието „обществен ред“ се ползва двояко. Първо, Съдът извежда принадлежността на определена разпоредба от правото на Съюза към обществения ред и свързва с това нуждата от нейното служебно прилагане от националните съдилища. Такъв характер е признат на чл. 101 и 102 от Договора за функционирането на Европейския съюз (ДФЕС). В други случаи Съдът поставя обществения ред в контекста на националното право, като се позовава на принципа на равностойност и въз основа на това изисква съответните разпоредби да се прилагат служебно. При тази хипотеза водещи остават националноправното разбиране за обществен ред и предвиденият в него процесуален режим за разпоредби с този ранг.
Кое е новото в новата Директива (ЕС) 2024/2853 относно отговорността за вреди от дефекти на продукти?
След почти 40 години от приемането на Директивата, посветена на дефектните продукти, европейският законодател направи значителни, а не просто козметични промени в материята, които наложиха приемането на съвсем нова директива през 2024 г. В статията е направен паралел с Директивата от 1985 г., която, макар да положи началото на защитата на увредени от дефектни продукти на база обективна отговорност, има редица недостатъци, повечето от които са преодолени с новия акт на Европейския съюз. Очертани са основните промени в режима на отговорността както по отношение на разбирането за продукт, така и относно това кой носи отговорност, как се доказва дефектът, кои са основанията за освобождаване от отговорност и какъв е срокът, в който се носи отговорност. Новите правила отчитат факта, че в последните десетилетия характерът на продуктите се промени драстично, като дигиталните и базираните на изкуствен интелект стоки станаха нещо съвсем обичайно, а разпространителската верига се усложни още повече. Все по-честото използване на софтуер дори в наглед прости стоки създава и сериозно предизвикателство пред потърпевшия да докаже наличието на дефект и причинна връзка между него и вредите, поради което в новата Директива са уредени правила за разкриване на информация от страна на ответника, както и са създадени оборими презумпции.
Прекратяване и разваляне на учредено право на ползване върху недвижим имот при неизпълнение на задълженията на ползвателя
Статията разглежда особеностите при прекратяването и развалянето на учредено право на ползване върху недвижим имот при неизпълнение на задълженията на ползвателя. Искът за прекратяване на правото на ползване по чл. 61 от Закона за собствеността е приложим единствено при неизпълнението на съществените задължения на ползвателя, посочени в Закона за собствеността. В случай на неизпълнение на други задължения на ползвателя, възникнали по силата на договора за учредяване на правото на ползване върху недвижим имот, собственикът може да развали договора на основание чл. 87, ал. 3 от Закона за задълженията и договорите.
Ново съчинение в областта на международното правно сътрудничество по наказателни дела
Рецензия нa книгaтa нa npoф. д. ю. н. Антoн Fиpгинoв Outgoing Requests by Bosnia and Herzegovina for International Judicial Cooperation in Criminal Matters, Capaевo, 2016, 161 c.
Нови легални дефиниции в материята на повторно използване на информация от обществения сектор
В тази статия е предложен преглед на новите дефиниции в материята на повторното използване на информация от обществения сектор, въведени през 2015 г. в Закона за обществената информация. Появата им е вследствие на европейската правна уредба и в частност Директива 2013/37/ЕС относно повторното използване на информация от обществения сектор. В статията е очертано значението на новите легални дефиниции и е предложено тяхно съвременно тълкуване.
повторно използване на информация от общеcтвения cектор
Нов учебник по обща теория на правото с автор проф. д-р Даниел Вълчев
Критика и научен живот
Съставляват ли престъпленията по чл. 255, 255а и 256 НК, респ. чл. 255–257 НК (обн., ДВ, бр. 62 от 1997 г.), противоправни деяния по смисъла на чл. 45 ЗЗД
Деликтът е основен институт на гражданското право. Задълбоченото му изследване е от особена значимост за законосъобразното протичане на множество правоотношения. С Тълкувателно решение № 4/2015 г. на ОСНК на ВКС се определят престъпленията по чл. 255, 255а и 256 НК, респ. чл. 255–257 НК (обн., ДВ, бр. 62 от 1997 г.), за противоправни деяния по смисъла на чл. 45 ЗЗД. По поставения въпрос съществува и противоречива практика на гражданската колегия на Върховния касационен съд. Проблемът се свежда до разграничението между същността на гражданскоправната отговорност и отговорността за неизпълнение на публичноправни задължения, която се регламентира със съответните публичноправни актове. Смесването на посочените два вида отговорност би могло да доведе до редица трудности и противоречия. Институтът на непозволеното увреждане брани чужди граждански абсолютни субективни права. Не на последно място, ако приетото от Върховния касационен съд разбиране бъде споделено, се отваря възможност за държавата да събере два пъти една и съща сума, което противоречи на основни принципи в правото. Във връзка с това заслужава да се разграничат характерът на задължението за плащане на данъци, както и допустимостта и основателността на посочения граждански иск. Настоящата статия не претендира за изчерпателност, целта и е да събуди дискусия по поставения проблем, която да доведе до изоставянето на тълкуването на гражданския закон, обективирано в Тълкувателно решение № 4/2015 г. на ОСНК на ВКС.
Доктринални диалози в концепцията за юридическата справедливост на Томас Остеркамп
Настоящата статия е опит да се представи съвременната немска доктрина чрез идеите на Tомас Oстеркамп, изложени в неговата книга Juristische Gerechtigkeit. Rechtswissenschaft jenseits von Positivismus und Naturrecht („Юридическа справедливост. Правната наука отвъд позитивизма и естественото право“), където авторът се стреми към създаване на концепция за юридическа справедливост, която се обосновава чрез правната теория и догматика, обединяващи основни черти на естественото и позитивното право. Последователно се разглеждат извънправните критерии в юридическата аргументация на справедливото решение и тезата на Алекси за „специалния случай“ на общия практически дискурс в аспект на морално-философската обосновка на справедливото решение. Oтделено е внимание на Oстеркамповото виждане за юридическата справедливост във валидния правен ред, като е представен своеобразният диалог на автора (T. O.) с концепцията за формална справедливост на X. Перелман и системната теория на Н. Луман. Knaчoвu дyмu: , , , , , , , .
Защита на тайната на журналистическите източници - международни стандарти и уредба в България
Защитата на тайната на журналистическите източници е важна част от свободата на словото, основна предпоставка за наличие на гражданско общество и условие за демократичност в една държава. Международните стандарти в тази област задават ясни параметри на защитата на източниците. Въпреки това е необходима детайлна уредба на тези обществени отношения на национално ниво, за да се гарантират правата и законните интереси на журналистите и самите източници, както и общественият интерес. Tова може да стане с добре развита нормативна база, която да урежда защитата на тайната на източниците и нейните граници. Cамо така пресата и най-вече разследващата журналистика може да играе ролята на обществен страж.
лица, които nодават сигнали за злоуnотреби
Договори за осигурително посредничество в допълнителното социално осигуряване
Предмет на научен анализ са някои положения относно действащата правна уредба на договорите за осигурително посредничество в допълнителното социално осигуряване. Разгледани са правните особености и социално-правното предназначение на: договора за попечителски услуги; договора с инвестиционен посредник; договора за инвестиционни консултации относно финансови инструменти; договора с осигурителен посредник; договора между пенсионноосигурителното дружество и Националната агенция за приходите във връзка със събирането на осигурителните вноски за допълнително задължително пенсионно осигуряване.
правоотношение по допълнителното обществено осигуряване
Режими на извънредно положение във Франция
В последните десетилетия многобройни са примерите, когато държави са изправени пред ужаса на терора. След атентатите в Париж от 13 ноември 2015 г. Франция бе принудена да приложи режим на извънредно положение. В условията на правен режим на извънредно положение за ограничен период от време редица основни права, както и техните гаранции може да бъдат ограничени повече от допустимото при нормално функциониране на държавната власт; разпределянето на компетенциите между отделните държавни органи също така може да бъде променено. Във Франция прилагането на извънредното положение предизвика сериозни дебати. Това налага да се анализира правната същност на извънредното положение. В статията са представени различните режими на извънредно положение във Франция, както и анализ на правната същност на извънредното положение като правно установен режим за функциониране на държавната власт, а не режим на суспендиране на правото.
Международният елемент при арбитражните споразумения с уговорка за арбитраж в чужбина
Арбитражните споразумения с уговорка за арбитраж в чужбина, въз основа на които може да се постанови чуждестранно арбитражно решение, попадат в обхвата на Нюйоркската конвенция за признаване и изпълнение на чуждестранни арбитражни решения. Вътрешноправни норми като тази на чл. 19, ал. 2 ГПК, които забраняват сключването на споразумение за арбитраж в чужбина между страни с българска националност, трябва да се тълкуват и прилагат в светлината на приоритета на международноправния акт пред противоречащите му разпоредби от вътрешното право. Това е така както на етапа на признаване и изпълнение на едно чуждестранно арбитражно решение по конвенцията, така и при преценката на отвода за неподведомственост на спора на съда, направен въз основа на съществуващо споразумение за арбитраж в чужбина, попадащо в обхвата на конвенцията. Проблемът за международния елемент като условие за прилагането на международния договор, както и за характера на този международен елемент – националност на страните или друг международен елемент, се поставят по различен начин в законодателството на различните държави. Съвременните тенденции в развитието на международния арбитраж отричат необходимостта от разлика в националността на страните като задължителна предпоставка за уговарянето на арбитраж в чужбина (т.нар. субективен критерий). В сравнителноправен контекст все повече се налага т.нар. комбиниран критерий, който приема за достатъчно съществуването на един от двата вида критерии – субективен или обективен, изразяващ се в наличието на друг международен елемент, различен от този, свързан с националността на страните, за да се обоснове международният характер на арбитража. В завършения си вид тази тенденция кулминира във възможността международният елемент да се изразява единствено в уговореното от страните място на арбитража в друга държава. Това положение е една от разликите между характера на международния елемент в арбитражните споразумения и в споразуменията за избор на съд, уредени в Регламент „Брюксел Ia“ и Хагската конвенция за споразуменията относно избор на съд.
За противоконституционните разпоредби на Закона за изменение и допълнение на Наказателния кодекс (обн., ДВ, бр. 74 от 26.09.2015 г.)
С § 2 от Закона за изменение и допълнение на Наказателния кодекс (ЗИДНК) (обн., ДВ, бр. 74 от 26.09.2015 г.) бе въведена разпоредбата на т. 2 на чл. 79, ал. 2 от Наказателния кодекс (НК), съгласно която не се изключват по давност наказателното преследване и изпълнението на наказанието по отношение на посочените престъпления, извършени през периода от 9 септември 1944 г. до 10 ноември 1989 г. от членове на ръководни органи на Българската комунистическа партия. На разпоредбата бе придадено обратно действие. С решение № 12 от 13 октомври 2016 г. Конституционният съд на Република България (обн., ДВ, бр. 83 от 2016 г.) обяви за противоконституционни някои разпоредби на този закон. Целта на настоящата статия е през призмата на обявената противоконституционност да се направят някои бележки относно давността като институт на материалното наказателно право и обратното действие на наказателния закон.
противоконституционност на разпоредбата на чл. 79, ал. 2, т. 2 от HK, обявена с решение № 12 от 13 октомври 2016 г. на Kонституционния съд на Република България (обн., ДВ, бр. 83 от 2016 г.)
давността като институт на материалното наказателно право, погасяващ наказателната отговорност
Към въпроса за същността на социалното право и правото на социално осигуряване
Hа основата на системен анализ са разгледани социалните права на човека. Hаправен е извод, че знанията за социалните права, основани на теоретични конструкции на различни отраслови правни науки, образуват междуотрасловата научна дисциплина „Социално право“, а нормативните актове, които закрепват регулираните отношения в социалната сфера, образуват системата на социалното законодателство. Системата от знания за социалното осигуряване са само част от знанията за социалните права. За науката право на социалното осигуряване в системата от правни знания понятието „социално осигуряване“ е едновременно предметообразуващо и гранична категория, доколкото е най-общо по равнище на логическо обобщение на правното знание в областта на социалното осигуряване.
Свободно движение на удостоверения по граждански и търговски дела в Европейския съюз
Процесуалните източници на международното частно право на EC в областта на екзекватурата постъпателно налагат унификация на производството чрез придружаване на чуждия акт от удостоверение по образец. Значението на удостоверението измества в определени случаи фокусът от самия чужд акт, чийто превод не е необходим. Различните източници придават и различна доказателствена сила на удостоверенията, като някои от тях имат общосъюзно действие, докато други – не. Практическата полза на удостоверенията води до въвеждане на нови средства за облекчаване на заинтересованите страни като динамични електронни форми, които не се нуждаят от превод в по-голямата си част. B основата на цялата система остава взаимното доверие между органите на гражданското съдопроизводство на държавите членки. По тази причина другите международни източници на уредба в областта не създават подобни „паспорти“ на чуждия акт.
съдебно сътрудничество по граждански и търговски дела
Електронна идентификация на заявителите на административни услуги
Настоящата статия разглежда правната регламентация на електронната идентификация на заявителите на електронни административни услуги. Законът за електронното управление посочва, че лицата се идентифицират по ред, определен със закон, но не посочва в кои случаи е необходимо извършване на електронна идентификация при предоставяне на административни услуги, нито кои са допустимите начини за извършването и. Липсата на ясна регламентация затруднява прилагането и. Предложени са нормативни изменения, чрез които се преодоляват констатираните недостатъци на уредбата.
Активната завещателна дееспособност според проекта за Закона за физическите лица и мерките за подкрепа
Статията изследва промените в уредбата на активната завещателна дееспособност, предвидени в проекта за Закон за физическите лица и мерките за подкрепа – отпадането на материалноправните предпоставки за липса на пълно запрещение и за способност за разумно извършване на действия от завещателя. Разгледани са причините, довели до установяването на тези две изисквания. Аргументирана е необходимостта от тяхното запазване в законодателството, като са наведени правнодогматични, исторически, сравнителноправни и телеологически аргументи.